Oikeusministeriö
Lainvalmisteluosasto
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO

Suomen Oikeusapulakimiehet ry kiittää 14.1.2010 lähetetystä lausuntopyynnöstä OM 12/41/2007 ja OM004:00/2008 työryhmämietinnöstä  2009:19 ”Hallintolainkäytön kehittäminen. Prosessityöryhmän välimietintö”.

Suomen Oikeusapulakimiehet ry jakaa lausuntonsa kahteen osaan, joista toinen koskee lasten asioiden käsittelyä hallintotuomioistuimessa ja toinen muita asioita. Yhdistyksemme on kiinnittänyt mm. lastensuojelulain uudistamisen yhteydessä huomiota lastensuojeluasioiden käsittelyyn ja  prosessiin liittyviin ongelmiin ja nimennyt asian maamme vakavimmaksi perus- ja ihmisoikeusongelmaksi.

Lasten huostaanottoasiat on katsottu myös oikeusministeriön työryhmämietinnössä 2009:17 (Oikeudenkäyntiavustajien kelpoisuus ja valvonta) sellaiseksi osa-alueeksi, joka on huomioitava eri tavalla kuin muut hallintotuomioistuinasiat. 

Työryhmälle on asetettu tavoitteeksi kehittää hallinnon sisäistä oikaisujärjestel-mää ja jatkaa hallintolainkäyttöjärjestelmän kokonaisvaltaista kehittämistä. 
Toimikunnan tuli ottaa huomioon käytännön kokemukset hallintolainkäyttölain soveltamisesta, sekä tarkastella hallintolainkäyttöä kokonaisuutena. Tehtävänä oli kiinnittää huomiota oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteutumiseen eri asiaryhmissä. Toimikunnan tuli kuulla eri tahoja riittävän laajasti.

Näkemyksemme mukaan työryhmä ei ole paneutunut riittävällä tavalla eri asiaryhmien käsittelyssä tapahtuviin ongelmakohtiin. Se ei ole kuullut riittävästi eri tahoja, jotka asioivat hallintotuomioistuimessa.

Asiakasnäkökulma on puuttunut, vaikka nimenomaan sen kautta kehittämistarpeet tulevat esille. Tällaisia tahoja olisivat käsityksemme mukaan mm. järjestöt, jotka valvovat ja auttavat kansalaisia. Tällaisia tahoja ovat  huostaanottoperheiden etuja ajavat järjestöt, joista eniten kokemusta omaava on varmastikin Pesue ry ihmisoikeustuomioistuinkokemuksineen ( K& T v. Suomi), mielenterveyspotilaiden, vammaisten asioita ajavat järjestöt Vammaisten Ihmisoikeuskeskus VIKE ja Valtakunnallinen Vammaisneuvosto VANE,  maahanmuuttajien asioita ajavat järjestöt jne. 

Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen tutkimus Oikeudenkäyntimenettelyiden ongelmat ja prosessisäännösten soveltaminen, 2003:202 korostaa, että asiakkaiden näkemykset tulisi selvittää, kun hallintotuomioistumissa käsitellään kovin eri tyyppisiä asioita.

Hallintolainkäyttölain yleisyys on sen etu ja mahdollisuus, mutta myös haitta.  Kansalainen olettaa oikeutetusti saavansa hallinto-oikeudessa samanlaista oikeudenmukaista käsittelyä kuin yleisestä tuomioistuimesta. Sille on asetettava samanlaiset tavoitteet kuin yleiselle tuomioistuimelle.  Oikeudenkäymiskaaren säännökset tulee huomioida siten hallintolainkäyttöä kehitettäessä. 

Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on antanut Suomella lukuisia tuomioita, joissa on ollut kyse siitä, että Suomen valtion on todettu loukanneen Euroopan ihmisoikeussopimuksessa turvattuja oikeuksia.  Maamme sisäiset perusoikeuksia valvovat ylimmät laillisuusvalvojat ovat vuosien ajan kiinnittäneet huomiota epäkohtiin, joita hallinnossa tapahtuu. 

Uuden 1.1.2008 voimaan tulleen lastensuojelulain myötä huostaanotot ovat lisääntyneet ja ruuhkauttaneet hallintotuomioistuimet. Kansainväliset valvontaelimet ovat kiinnittäneet raporteissaan huomiota moniin ongelmiin, jotka liittyvät kansalaisen sosiaaliturvaan, mm. köyhyyteen ja syrjäytymiseen.

Eduskunnan oikeusasiamiehelle tuli vuonna 2009 kanteluita liki 4400, joista yli 500 koski sosiaalihuoltoa. Lisäystä edelliseen vuoteen oli liki 30 prosenttia. Lastensuojelutyössä ongelmana ovat epäpätevät työntekijät, työntekijöiden suuri vaihtuvuus, heikko lakien ja perusoikeuksien osaamisen taso sekä toimintakulttuuri, joka ei noudata hallintolain velvoitteita, puhumattakaan sosiaalihuollon asiakaslain periaatteita. 

Lapsen huostaanotossa on kyse hallinnollisesta vapaudenriistosta, jossa kajotaan lapsen perhe-elämään ja vapauteen. On havaittavissa, että maahamme on kehittynyt yleisen tuomioistuimen rankaisemien kansalaisten  rinnalle sosiaalitoimen käsissä oleva vapaudenriiston mahdollisuus, sosiaalivankeus. Kun maamme keskivankiluku on noin 4000 henkilöä, lapsiin kohdistuva vapaudenriisto koskee yli 16 000 alle 18 -vuotiasta kansalaista. 

YK:n lapsen oikeuksien komitea on kiinnittänyt huomion Suomen tilanteeseen sijaishuollon kasvuun ja tilastoinnin puutteisiin. Viranomaisten tiedossa ei ole syitä, miksi näin suuri määrä lapsia asuu kodin ulkopuolella.

YK:n lapsen oikeuksien sopimuksen 5 artiklan ja 18 artiklan mukaan ja huomioiden perustuslain 19 § Suomen valtion tulee kunnioittaa vanhempien oikeuksia ja velvollisuuksia kasvattaa lapsensa. 

Ihmisoikeussopimusten ja yhdenvertaisuusperiaatteen vastaista on, että yhteen sijoitettuun lapseen voidaan panostaa jopa yli 800 euroa vuorokaudessa (noin 300 000 euroa vuodessa), mutta osa kotona asuvista lapsista elää köyhyysrajan alapuolella. Ei ole empiiristä tietoa, että sijoitetulle lapselle edes olisi jotain hyötyä sijoituksesta kodin ulkopuolelle. Päin vastoin on tietoa siitä, että näillä rahoilla saadaan aikaan rikoksia tekeviä, päihteitä käyttäviä kansalaisia. 

Hallintotuomioistuimet ovat avainasemassa ohjaamaan lastensuojelun vinoutunutta kehitystä, koska niiden päätöksillä voidaan vaikuttaa ja luoda paineita kuntiin järjestää lapsiperheille riittävät peruspalvelut. 

Kiinnitämme huomion myös siihen, että maamme hallitus tukee Raha-automaattiyhdistyksen kautta Pelastakaa Lapset ry:n toimintaa. Tämä yhdistys on samalla sijaisperheiden kouluttaja ja välittäjä. Sen lakimiespalvelulla on aktiivinen ote kuntien avustajana lapsia ja vanhempia vastaan. Lapsilla ja vanhemmilla ei ole mahdollisuutta saada itselleen tähän rinnastettavaa lakimiesapua.   

Käsityksemme mukaan prosessilakien tulee mahdollistaa kansalaisen asian käsittely siten, että aineellinen totuus tulee esille ja oikea ratkaisu syntyy.
Lainsäädännön tulee siis olla kiinteästi yhteydessä elävään elämään, kansalaisten oikeusturvan toteuttavin säännöksin. 

Työryhmän tuli tehtävänantonsa mukaan ottaa huomioon myös hallituksen tuottavuusohjelma. Valtionhallintoa tulee tehostaa, säästää toimintamenoja ja lisätä mahdollisuuksia kohdentaa menoja uudelleen. Käsityksemme mukaan mitä suurinta säästöä on panostaa lapseen ja hänen perheeseensä laadukkain peruspalveluin siten, että kaikilta kodin ulkopuolelle sijoituksilta vältytään.   

Julkisen sektorin tuottavuuteen liittyy mitä suuremmassa määrin se, ettei yksikään maamme lapsista joudu viranomaisen tai tuomioistuimen toiminnan takia syrjäytetyksi, mikä on tällä hetkellä valitettava tosiasia. 

Tilastokeskuksen tuoreen tutkimuksen mukaan yleisten tuomioistuinten kohdalla muutoksenhaussa hovioikeudet muuttivat käräjäoikeuksien päätösten perusteluja ja lopputulosta 27,8 prosentissa kaikista asioista.

Tätä taustaa vasten lastensuojelutyön huono lainsäädännön osaamisen taso ja ennakkoasenteiset työtavat tulisivat näkyä huomattavan suurina muuttuvina ratkaisuina hallinto-oikeuksien ja korkeimman hallinto-oikeuden päätöksissä.
Näin ei kuitenkaan ole, vaan hallintotuomioistuimet hyväksyvät miltei kaikki sinne tulleet huostaanottoa koskevat hakemukset.

Nämä tosiseikat huomioiden hallintolainkäyttölain uudistamisessa olisi tullut vakavasti pohtia, mikä itse prosessissa tuottaa yhteiskuntaan epäkohtia, yhä lisääntyvää perhe-elämään kajoamista, kodin ulkopuolella eläviä lapsia ja vaarantaa lapsen edun toteutumisen. Tällaista pohdintaa ei työryhmä ole tehnyt. 
 
Asiakasnäkökulma

Työryhmä on tehnyt kyselyn hallintolainkäyttöasioista Suomen Asianajajaliiton jäsenille otoksen ollessa kovin suppea. Tästä kyselystä nousi kuitenkin esille oikeusturvaongelmia. Käytännössä asianajaja -nimikettä käyttävät lakimiehet hoitavat kovin vähän hallintotuomioistuinjuttuja. 

Kiinnitämme huomion tähän asiaan, koska Suomen Oikeusapulakimiehet ry:n jäsenet jo tilastojenkin valossa hoitavat huomattavan suurta osaa hallintotuomioistuimissa käsiteltävistä lastensuojeluasioista ja lastensuojelu-asiat kuuluvat siten erityisosaamisemme piiriin. Yhdistykseemme kuuluville lakimiehille, eikä muillekaan lakiasiaintoimistoyrittäjille, ole kyselyä kuitenkaan jostain syystä tehty.

Lapsen oikeuksien yleissopimus korostaa lapsen äänen kuulumista kaikkialla hallinnossa. Lastensuojeluasioissa tärkein hallintotuomioistuimen asiakas on lapsi ja nuori itse. Yhdistyksemme jäsenillä on kokemusta monen nuoren, 12 vuotta täyttäneen, itsenäisesti asiaansa ajavan kansalaisen hallintotuomiois-tuinkokemuksista.     
 
Käytännössä lastensuojeluasioita hallintotuomioistuimessa hoitavat kuntien sosiaaliviranomaisen avustajina joko Pelastakaa Lapset ry:n lakimies tai paikalliset  Suomen Asianajajaliiton lakimiehet. Näin ollen lastensuojeluasioissa asianajajalle suunnattu kysely voi tuottaa pikemminkin viranomaislähtöisen näkökulman kuin asiakkaan näkökulman. Yleisenä piirteenä on, että lastensuojeluasioiden osaaminen on maassamme hyvin suppean lakimieskunnan erityisalue.

Lastensuojelutyön laatu

Lastensuojelutyöntekijöiden heikko osaamisen taso heijastuu hallintoprosessiin siten, että hallintotuomioistuimiin ajautuu runsaasti sekavaa aineistoa, päätöksiä, hakemuksia ja erilaisia kirjoituksia. Tässä aineistossa viranomaisen käsitykset, mielipiteet, omat ennakkoasenteet ja tosiseikat sekoittuvat tosiinsa
ja muodostavat vakavan oikeusturvaongelman lapselle, tämän äidille ja isälle ja huoltajille eli hallintotuomioistuimessa asioivalle kansalaiselle.

Lakimiesliiton tuoreen selvityksen mukaan kuntien oikeudellinen osaaminen on ohutta ja kapeaa. Erityisen heikko tilanne on pienissä kunnissa, joissa lakimiehiä on vain harvoin. Selvityksen mukaan jopa keskikokoisissa alle 15000 asukkaan kunnissa peräti 70 % oli vailla oikeudelliset kysymykset hallitsevaa työvoimaa. Oikeudellista osaamista tarvittaisiin selvityksen mukaan sosiaaliasioihin.

Hallintotuomioistuimen ratkaisulla on suuri hallintoviranomaisen toimintaa ohjaava merkitys. Nykyinen lainsäädäntö, kuten työryhmän esityskin,  mahdollistaa kaiken sinne toimitetun aineiston hyväksymisen oikeudenkäyntiaineistoksi, ilman näytön ja todistusteemojen nimeämistä. 

On tärkeää, että päättävä taho on kykenevä arvioimaan asian riittävän laajasti, eikä vain kapeasti viranomaisen näkemykseen luottaen. 

Yhteiskunnalle syntyy huomattavia kustannuksia ja yksilöille mittaamatonta kärsimystä, kun hallinnon ja tuomioistuimen toiminta ei ole lain mukaista, joutuisaa eikä oikeudenmukaista. 

Tyypillinen lastensuojeluasia hallintotuomioistuimessa

Käytännössä hallintotuomioistuimessa käsiteltävässä huostaanottoasiassa on tavallisimmin kyse perheestä, joka on pyrkinyt saamaan lapselleen ja itselleen parasta mahdollista palvelua omasta kunnastaan siinä kuitenkaan onnistumatta.

Uuden lastensuojelulain myötä (lastensuojeluilmoituskynnyksen alennettua vrt LSL 25 §) on havaittavissa, että valtaosa hallintotuomioistuimeen päätyvistä lastensuojeluasioista liittyy lapsen koulunkäynnin pulmiin. Yli 12 vuotta täyttäneiden lasten huostaanotot ovat lisääntyneet. Useimmiten kyse on tilanteesta, jossa lapsi olisi ollut perusopetuslain edellyttämän tuen tarpeessa, mutta jäänyt niitä vaille ja seurauksena on monenlaista käytösongelmaa.

On havaittavissa, että eräät kunnat käyttävät lastensuojeluilmoitusta keinona saada lapsi sivistystoimen hallinnonalalta sosiaalitoimen piiriin ja välttyä esimerkiksi palkkaamasta kuntaan pätevää opetusalan henkilökuntaa tai perustamasta pienluokkia.

Toinen selvästi lisääntynyt asiaryhmä on pienten lasten, jopa vauvojen, huostaanotot, joissa vedotaan vuorovaikutuksen ongelmiin. Oikeusturva-ongelman muodostavat näissä asioissa erilaiset vuorovaikutuksen arvioinnin menetelmät ja ylipäänsä erilaisten lausunnon antajien koulutukseen  ja kokemukseen liittyvät seikat.
 
Kolmanteen ryhmään kuuluu tapaukset, joissa vedotaan vanhempien päihteiden käyttöön, kodin olosuhteisiin joko huostaanottovaiheessa tai huostaanoton lopetusvaiheessa. Näissä jutuissa ongelmana on yleensä  tosiseikkojen selvittäminen. 

Hallintotuomioistuimen asiakas on siten useimmiten perhe, joka on hakenut apua, ei ole sitä saanut ja joutunut lastensuojelun asiakkaaksi. Vaikka uusi lastensuojelulaki korostaa hallinnonalojen yhteistoimintaa, ei tämä toteudu kunnissa. Kukin virkamies toimii omalla alueellaan, koordinoimatta lapselle tukea. Lapsi jää toiminnassa ikään kuin sivurooliin, kun hänen tulisi olla päähenkilö.  Kuten YK:n lapsen oikeuksien komitean raportit toteavat, maamme kunnissa on huomattavia eroja peruspalvelujen saannissa.

Lastensuojelulain 40 §: n mukaan lapsi on otettava sosiaalihuollosta vastaavan toimielimen huostaan ja järjestettävä hänelle sijaishuolto, jos:

- puutteet lapsen huolenpidossa tai muut kasvuolosuhteet uhkaavat vakavasti vaarantaa lapsen terveyttä tai kehitystä; tai
-lapsi vaarantaa vakavasti terveyttään tai kehitystään käyttämällä päihteitä, tekemällä muun kuin vähäisenä pidettävän rikollisen teon tai muulla niihin rinnastettavalla käyttäytymisellään.
Huostaanottoon ja sijaishuollon järjestämiseen voidaan kuitenkin ryhtyä vain, jos:
-7  luvussa tarkoitetut toimet eivät olisi lapsen edun mukaisen huolenpidon toteuttamiseksi sopivia tai mahdollisia taikka jos ne ovat osoittautuneet riittämättömiksi; ja
-sijaishuollon arvioidaan olevan 4 §:n mukaisesti lapsen edun mukaista.

Hallintotuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa on siis useimmiten kyse kunnan tarjoamien sosiaalihuollon ja peruspalvelujen arvioimisesta. Käytännössä tällaista arviointia ei tehdä, vaan päätöksessä ylimalkaisesti todetaan lyhyesti viranomaisen luettelemien avohuollon tukitoimien olleen riittämättömät ja sen takia huostaanottoa on perusteltu. 

Päätöksestä siis puuttuu kokonaan lapsen kannalta ydinasian selvittely eli sen, mikä on tosiasiassa ollut lapsen saaman tuen, avun eli ns. avohuollon tukitoimen laatu, määrä ja oikeellisuus.       

Prosessissa ajaudutaan tilanteeseen, jossa viranomainen pyrkii perustelemaan omaa keinottomuuttaan ja puutteellista resurssointia lapsen tukemiseksi väittämällä vanhempia kykenemättömiksi huolehtimaan lapsestaan vanhempien kertoessa hakeneen vuosia lapselleen ja perheelleen erilaisia tukia, tutkimuksia ja saaden vain tuloksettomia neuvotteluja. Luukulta luukulle -ilmiö on tuttu hallintotuomioistuimessa.

Lapsen edun periaate tulisi olla ylin ohje lapsen asioita käsitteleville tahoille, näin asia on kirjattu myös lastensuojelulain 40 §:ään. Hallintoprosessissa, kuten usein lastensuojelutyössäkin,  lapsen tosiasiallinen tilanne jää kuitenkin usein valitettavasti huomioimatta ja tosiseikat selvittämättä.  

Hallinnollisen vapaudenriiston käsittely

Suomen Oikeusapulakimiehet ry on aiemmin todennut kantanaan, että lapseen kohdistuva vapaudenriisto tulee käsitellä samalla tavalla kuin aikuiseen henkilöön kohdistuva vapaudenriisto.

Pakkokeinolain (450/1987) mukaan täysi-ikäisen kansalaisen vapauteen voidaan kajota vain tarkoin kriteerein (vrt pidättämisen ja vangitsemisen edellytykset).  Vaatimus pidätetyn vangitsemisesta on tehtävä tuomioistuimelle niin pian kuin se on mahdollista ja viimeistään kolmantena päivänä kiinniottamispäivästä.  Vangitsemisvaatimus on otettava tuomioistuimessa käsiteltäväksi viipymättä. Pidätettyä koskeva vaatimus on otettava käsiteltäväksi viimeistään toisena päivänä siitä päivästä, jona vaatimus on tehty.

Hallintotuomioistuimessa käsiteltävässä lapsen kiireellistä sijoitusta koskeva  asia koskee hyvin harvoin tilannetta, jossa lapsi olisi lastensuojelulain 38 §:n mukaisessa välittömässä vaarassa. 
   
Eräs nuori vietiin terapeutin vastaanotolta sijoitukseen hänen kerrottua terapeutille pahasta olostaan. Erään maahanmuuttaja-perheen lapsi otettiin kiireelliseen sijoitukseen, kun perhe ilmoitti matkustavansa vanhempien kotimaahan syntymäpäiväjuhliin. Lapsi oli tuolloin turvallisesti päivähoidossa. 

Useimmiten on kyse tilanteesta, jossa työntekijä oma osaamattomuus aktivoituu paniikinomaiseksi tilanteeksi ja johtaa kiireelliseen sijoitukseen. Tästä syystä hallintoprosessin tulisi mahdollistaa nopea lapsen tilanteen arviointi ja viranomaisen toiminnan oikeutuksen tutkiminen. 

Kaksiasianosaisuhde

Käytännössä lastensuojeluasian käsittelyssä kansalaiselle näyttäytyy mitä selkein kaksiasianosaissuhde. Tämä korostuu erityisesti sen vuoksi, että kunnilla on mahdollisuus käyttää omia lakimiehiään, Pelastakaa Lapset ry:n lakimiestä, paikallisia asianajajia. Prosessi muistuttaa yleisessä tuomioistuimessa ajettavaa lapsen huoltajuusriitaa, jossa viranomainen toimii  lapsen ja/tai vanhempien vastapuolena.

Lapsi ja vanhemmat kokevat viranomaisen vastapuolena, joka se tosiasiassa onkin. Tilanne johtaa siihen, että nimenomaan näyttöön liittyvät kysymykset ja prosessin aineellisen totuuden selvittäminen nousee tärkeään asemaan. Käsityksemme mukaan tosiasiallinen tilanne tulee näkyä myös lainsäädännössä (vrt .oikeudenkäymiskaaren 8 luvun säännökset hakemusasioiden käsittelystä).

Työryhmässä tulisi pohtia muutosta, joka prosessiin tuli 1.1.2008 voimaan tulleen lastensuojelulain myötä. Ennen ko. ajankohtaa lapsen hallinnollinen vapaudenriistoasia tuli vireille hallinto-oikeuteen joko valitusasiana tai alistusasiana.
  
1.1.2008 voimaan tullut lastensuojelulaki muutti lasten asioiden käsittelyä siten, että huostaanottoa ja sijaishuoltoa koskeva asia käsitellään hakemusasiana ensi asteena hallinto-oikeudessa. Viranomainen tekee hallinto-oikeudelle hakemuksen, jossa se esittää lastensuojelulain 44 §:n mukaisen vaatimuksen lapsen huostaanotosta ja sijaishuoltoon sijoittamisesta ja tarvittaessa 83 §:n mukaisen vaatimuksen väliaikaisesta määräyksestä.

Asia lähtee siis vireille, kuten yleisessä tuomioistuimessa hakemusasia, jossa osapuolina ovat hakija ja kuultava. Viranomaisen vastapuoliasema on näin korostunut entisestään. Kun kyse huostaanotossa on viranomaisen tekemästä hakemuksesta ja sen perusteiden arvioinnista, myös hallintolainprosessin tulee kehittyä. Lapsen edun toteutuminen edellyttää, että viranomaistoiminnan laatu tulee arvioinnin kohteeksi.     

Lapsen kiireellisen sijoitusta, lapsen ja vanhemman yhteydenpidon rajoittamista, huostassapidon lopetusta koskevat asiat tulevat edelleen hallinto-oikeuden käsiteltäviksi valituksena viranomaisen tekemästä päätöksestä. 

Kansalaiselle oikeudenkäynti näyttäytyy tilanteena, jossa lähtökohtana on
tuomioistuimen olettama julkisen vallan toimivuudesta ja siitä, että viranomaisen päätös ja perustelut ovat oikeat. Kyse on siis näytön arvioinnista ja todistustaakkakysymyksestä, jonka pitäisi olla tasapuolinen. 

Hallintotuomioistuin näyttäytyy kansalaiselle viranomaisvallan vaalijana, mikä sotii kansalaisen oikeustajua vastaan. Lasten asioissa tilanteen kärjistää se, että perheen asioita hoitavat epäpätevät, vaihtuvat työntekijät vailla laajapohjaista osaamista. Kun tällaista työntekijää pidetään hallintotuomioistuimessa lapsen edun erehtymättömänä ammattilaisena, joiden arvioita uskotaan kritiikittömästi ja joiden toiminta jätetään arvioimatta,   kansalainen menettää luottamuksensa oikeuslaitokseen. 

Tämä on vakava tuomioistuinlaitoksen uskottavuutta koskeva ongelma, kun tuomioistuin tällä tavoin itse heikentää sekä kansalaisen luottamusta viranomaistoiminnan oikeellisuuteen että tuomioistuinlaitoksen toimintaan.            

Vaatimusten esittäminen

Suomen Oikeusapulakimiehet ry on todennut hallintotuomioistuimissa käsiteltävien muiden asioiden osalta, että on prosessiekonomista, että käsittelyssä voidaan esittää uusia vaatimuksia ja perusteita olosuhteiden muuttuessa ilman rajoitusta.  Päätöksestä valitettaessa ei käytössä useinkaan ole kaikkia asiaa koskevia asiakirjoja, joten niiden esittäminen on mahdollista vasta myöhemmässä vaiheessa.

Lasten asioissa ongelmaksi muodostuu viranomaisen tekemän huostaanottohakemuksen heikko laatu sekä viranomaisen tekemän päätöksen usein epätäsmälliset perusteet.

Lapsen vapauteen kajottaessa tai päätettäessä huostassapidon jatkamisesta tulisi lähtökohtaisesti olla selvää, että hakija tai päätöksentekijä tietäisi mihin perusteeseen perhe-elämään kajoaminen perustuu. Käytännössä ei näin kuitenkaan ole asianlaita. 

Prosessi saa kummallisia piirteitä, kun perheen kyetessä todistamaan kirjallisessa lausuntovaiheessa jonkin perusteen totuudenvastaiseksi, viranomainen alkaakin vedota johonkin toiseen perusteeseen.     

Nykytilanteessa mahdollistuu, että vielä suullisen käsittelyn aikana viranomainen esittää uusia perusteita huostaanotolle. Oikeudenmukainen oikeidenkäynti ei siten ole mahdollista, kun tällaisessa tilanteessa ei ole enää mahdollisuutta vastanäytön esittämiseen tai prosessitaloudellisista syistä uuden todistajan kuuleminen toisessa suullisessa käsittelyssä on mahdotonta. 

Lasten asioissa tulisi noudattaa samanlaista menettelyä kuin yleisissä tuomioistumissa hakemusasioissa, joissa kirjallisen ja suullisen valmistelun kautta yksilöidään vaatimukset, perusteet ja nimetään näyttö. Sen jälkeen asia sulkeutuu ja etenee pääkäsittelyyn.      
  
Kirjallinen oikeudenkäyntiaineisto ja tosiseikkojen selvittäminen

Tosiseikan tulee olla kaiken tuomaritoiminnan perustana. Näin ei ole valitettavasti hallintotuomioistuimessa, vaikka siellä käsitellään perusoikeustasoisia asioita. Päätökset näyttäytyvät sattumanvaraisina ja ennakoimattomina.  

Käsityksemme mukaan ongelma liittyy todistelukeinoihin ja todistustaakan jakoon. Huostaanottoasioissa erityisen ongelman muodostaa viranomaisen lapsesta ja tämän perheestä tekemät sosiaalitoimen rekisteröimät asiakaskirjaukset. 

Kirjoitukset sisältävät hajanaisesti koottua tietoa, nimettömiä lastensuojeluilmoituksia, eri tahojen kanssa käytyjä keskusteluja, sieltä täältä poimittua tietoa, käsitystä ja näkemystä. Lapsen asiaan saattaa tällaista kirjoitusta kertyä kymmeniä tai satoja sivuja ja kirjaukset muuttuvat usein tuomioistuimen päätöksessä tosiseikoiksi.  

Päätöksenteon tapa ilmenee hallintotuomioistuimen päätöksen rakenteesta.
Se poikkeaa yleisten tuomioistuinten päätöksistä. Hallintotuomioistuimen päätöksille on tyypillistä, että siinä suullisen käsittelyn todistelun vastanäyttö jätetään yleensä huomioimatta tai vaikka näyttö olisi päätökseen kirjattukin, johtopäätös on näytön vastainen. Suullisessa käsittelyssähän usein nimenomaan perhe esittää todistelua lapsen tilanteesta ja esimerkiksi vanhempien kyvystä huolehtia lapsestaan. 

Päätösten rakenteesta on havaittavissa, ettei päätöksenteossa arvioida näyttöä, tehdä siitä johtopäätöstä, vaan  ensin tehdään johtopäätös, jota pyritään sattumanvaraisesti ja epäloogisesti tukemaan hajanaisilla, usein nimenomaan sosiaalitoimen omilla asiakaskirjauksilla. 
  
Hallintotuomioistuimen oma toimintakulttuuri päätöksenteossa aiheuttaa huomattavaa viivettä asioissa. Erityisen viiveen tällä hetkellä juttujen  lisääntyessä aiheuttaa suullisen käsittelyn jälkeen tapahtuva päätöksen kirjalliseen muotoon saattaminen. 

Mikäli todistelusäännökset olisivat selkeät, päätöksenteko noudattaisi yleisissä tuomioistuimissa vallalla olevaa tapaa. Tällöin todistajan kertomuksen  ja 
tarkkaan yksilöidyn kirjallisen todisteen arvioinnin kautta selviäisi jutun tosiseikat ja syntyisi johtopäätös. Ei olisi mahdollista viivytellä päätöksenteossa yli kuutta kuukautta kuten eräässä tapauksessa, kun perhe joutui odottamaan päätöstä ko ajan suullisen käsittelyn jälkeen.

Käsityksemme mukaan päätöksenteon viiveen aiheuttaa nimenomaan se, että tuomioistuin keskittyy takaperoiseen päätöksentekoon ja käyttää aikansa sosiaalitoimen asiakaskirjauksista hakemaansa ”todisteluun”.  Päätöksenteon tapaan ja tosiseikkojen selvittämättä jättämiseen vaikuttaa mitä ilmeisimmin myös hallinto-oikeuksien asiantuntijajäsenten koulutus ja tausta. Mikäli jäsenen taustalla on yhteys sosiaalitoimeen ja siellä vallalla olevaan ajattelutapaan, saattaa syntyä hallinto-oikeuden sisälläkin ristiriitaa ja päätösluonnosta kierrätetään jäsenillä hyväksyntää saamassa.
 
Kansalainen ei koe hallintotuomioistuimen päätöstä oikeaksi, kun se ei perustu asianmukaiseen näytön arviointiin eikä kykene vakuuttamaan oikeutta ja oikeudenmukaisuutta hakevaa kansalaista. 

On hyvä, mikäli oikeudenkäynnin viivästystä koskevat säännökset ulotetaan käsittämään myös hallintolainkäyttöasiat. 

Oikeusturvanäkökohdat edellyttävät, että pikaisesti ryhdytään pohtimaan näyttöön liittyviä kysymyksiä ja säännöksiä laajapohjaisesti. 

Sosiaalitoimen rekisterimerkinnät tulee saattaa erityisen arvioinnin kohteeksi. Käsityksemme mukaan kansalaisten oikeusturva edellyttää, että näitä rekistereitä ja niihin kerättävää tietoa ryhdytään arvioimaan ja hankitaan tietosuojavaltuutetun kannanotto.

Eräänä lähtökohtana voisi olla sosiaali- ja terveysministeriön asetus
potilasasiakirjoista (30.3.2009/298). Potilasasiakirjamerkintöjen tulee olla selkeitä ja ymmärrettäviä ja niitä tehtäessä saa käyttää vain yleisesti tunnettuja ja hyväksyttyjä käsitteitä ja lyhenteitä. Potilasasiakirjamerkinnöistä tulee ilmetä tietojen lähde, jos tieto ei perustu ammattihenkilön omiin tutkimushavaintoihin tai jos potilasasiakirjoihin merkitään muita kuin potilasta itseään koskevia tietoja. 

Samanlaiseen tarkasti ohjeistettuun kirjausjärjestelmään tulee pyrkiä myös lastensuojelumerkinnöissä, mikäli niitä ylipäänsä käytetään.  

Suulliset käsittelyt

Suomen Oikeusapulakimiehet ry kiinnittää huomion suullisten käsittelyjen vähäisyyteen, vuonna 2007 niitä järjestettiin vain 36 prosentissa asioista, vuonna 2008 vain 24 prosentissa asioista. Käytännössä on havaittavissa, että perheelle ei tarjota mahdollisuutta suulliseen käsittelyyn, mikäli he hoitavat asiaansa yksin ilman avustajaa, ei edes nuorelle tämän huostaanottoa vastustaessa.

Käsityksemme mukaan fair trial- periaate edellyttää, että jokainen lapsen vapaudenriistoa koskeva asia tulee käsitellä suullisessa käsittelyssä.

Oikeusapu

Oikeusapulain mukaan oikeusapua annetaan valtion varoin henkilölle, joka tarvitsee asiantuntevaa apua oikeudellisessa asiassa ja joka taloudellisen asemansa vuoksi ei kykene itse suorittamaan sen hoitamisen vaatimia menoja.

Oikeusapuun kuuluu oikeudellinen neuvonta, tarpeelliset toimenpiteet sekä avustaminen tuomioistuimessa ja muussa viranomaisessa sekä vapautus eräistä asian käsittelyyn liittyvistä menoista siten kuin tässä laissa säädetään.

Ongelmana on, etteivät kansalaiset voi saada yksityistä oikeusavustajaa ns ulkoprosessuaalisiin asioihin. He voivat käyttää vain julkisia oikeusavustajia, jotka usein ovat liian työllistettyjä lähteäkseen esimerkiksi tärkeään viranomaisneuvotteluun, jossa päätetään lapsen tulevaisuudesta ja voitaisiin mahdollisesti estää huostaanotto. Asiantuntevan avustajan avulla voitaisiin samalla tarkistaa, onko lapsi varmasti saanut hänelle kuuluvat tukitoimet eri toimialoilta.   

Oikeusapulakia tulee muuttaa siten, että mahdollistuu ulkoprosessuaaliset oikeusapupäätökset.

Oikeudenkäyntikulut 

Hallintotuomioistuimessa käytössä olevat oikeudenkäyntikulusäännökset tulisi uudistaa. Tältä osin viittaan siihen, mitä erillisessä lausunnossa on todettu.

Korvaus perhe-elämään ja vapauteen kajoamisesta

Koska hallintotuomioistuimissa käsitellään perhe-elämään kajoamista, tulisi kehittää korvaussäännöksiä. Käsityksemme mukaan jokaisen lapsen, jonka vapauteen on perusteetta kajottu, tulee saada siitä korvaus. Tällainen korvaus lankeaisi automaattisesti kärsineelle (vrt potilasvahinkolain mukainen korvaus). Vahingonkorvauskanteen ajaminen tällaisessa tapauksessa on liian raskasta kärsineelle perheelle, eikä korvausasian käsittely hallintotuomioistuimessakaan ainakaan nopeuttaisi pääasian käsittelyä.

Lopuksi

Hallintotuomioistuimissa esitetään usein näyttöä siitä, että lapsi tai nuori elää sijaishuollossa oloissa, joissa hän ei saa sellaista parempaa hoivaa, jota lastensuojelulain 4 § edellyttää. Vaikka lapsi joutuu elämään täysin suljetussa vankilamaisessa laitoksessa, huonon kohtelun, eristämisen kohteena, vailla perusopetusta, altistuu jopa seksuaaliselle häirinnälle, päihteille, rikolliselle elämäntavalle, ei näihin epäkohtiin pystytä puuttumaan lapsen edun mukaisella tavalla. 

Mm. Ruotsin valtio on asettanut selvitysmiehet tekemään selvitystä sijaishuollossa tapahtuneesta kaltoinkohtelusta, Norja on sellaisen jo tehnytkin. Tällainen selvitys tulee tehdä Suomessakin. Hallintolainkäyttöprosessin
kautta lapsen tulee saada suoja. Tuomioistuimen ennakko-olettama julkisen vallan hyvästä huolenpidosta vaarantaa lapsen edun näkemisen.

Lastensuojelutyöntekijöitä ei yleensä kiinnosta lasten huono kohtelu, ylemmät valvovat viranomaiset eivät kykene  valvontaa suorittamaan tai tekevät sen etukäteisilmoituksin. Käsityksemme mukaan kodin ulkopuolella elävien lasten tilanne tulee pikaisesti saattaa eläinsuojeluvalvonnan tasolle.

Suomen Oikeusapulakimiehet ry on aikaisemmin todennut kantanaan, että käräjäoikeudet kykenevät paremmin turvaamaan lapsen ja tämän perheen oikeusturvan. Tämä näkemys on perustunut siihen, että tuomaritoiminnan yleiset periaatteet ovat tarkoin oikeudenkäymiskaaressa säädellyt. Tuomariaines on valikoitunutta ja omaa usein monipuolisen kokemuksen. 

Näkemyksemme mukaan lastensuojelulasten asioiden käsittely tulee pikaisesti ottaa erillisenä kysymyksenä laajaan pohdintaan ja tarkan selvitystyön kohteeksi omana asiaryhmänään. 
     
Helsinki 22.2.2010

SUOMEN OIKEUSAPULAKIMIEHET RY

Leeni Ikonen
yhdistyksen sihteeri

Osoite: Pl 11, 04201 Kerava, puhelin 09-239 2287, 0400 839 093
leeni.ikonen@knuutilaki.net