SUOMALAINEN LAKIMIESYHDISTYS ry	
Kasarmikatu 23 A 17, 00130 HELSINKI
				2.3.2010		OM 12/41/2007
OM004:00/2008

Lausunto työryhmän välimietinnöstä ”Hallintolainkäytön kehittäminen. Prosessityöryhmän välimietintö” (Oikeusministeriön työryhmämietintö 2009:19)

LAUSUNTO

Hallintolainkäyttötoimikunnan prosessityöryhmän välimietintöä (2009:19) koskevan lausuntopyynnön johdosta Suomalainen Lakimiesyhdistys esittää kunnioittavasti seuraavaa:

Välimietinnössä on tarkasteltu hallintolainkäyttölain säännöksiin liittyviä muutostarpeita. Soveltamiskäytännöstä saatujen kokemusten perusteella on arvioitu, että keskeiset tarkistamistarpeet koskevat lähinnä suullista käsittelyä ja todistajien kuulemista, viranomaisten prosessiin osallistumista, päätösten tiedoksiantoa, hallintoriitaa, turvaamistoimia sekä oikeudenkäyntikulujen korvaamista koskeviin säännöksiin. Työryhmä on tältä pohjalta päätynyt ehdottamaan eräitä täsmennyksiä ja täydennyksiä, jotka tässä vaiheessa osin ovat jo säännösluonnosten muodossa. Sitä vastoin aiemmin esillä ollutta hallintolainkäyttölain kokonaisuudistusta työryhmä ei ole päätynyt ehdottamaan.

Mainittua lähestymistapaa voidaan pitää perusteltuna. Syitä suhteellisen uuden lainsäädännön kokonaisuudistukseen ei tarkastelussa ole ilmennyt. Työryhmän esille nostamissa yksittäiskysymyksissäkin uudistamistarpeen ilmeisyys vaihtelee. Selvä lainsäädännön tarkistamistarve on esimerkiksi turvaamistoimia ja täytäntöönpanomääräyksiä koskevissa säännöksissä, joissa kysymys on yleisten tuomioistuinten ja hallintotuomioistuinten välisen toimivaltasuhteen selkeyttämisestä. Samoin on perusteltua, että ministeriötason hallintopäätöksistä valitukset ohjataan säädöskohtaisen arvion perusteella ainakin lähtökohtaisesti korkeimman hallinto-oikeuden sijasta ensi asteena alueelliseen hallinto-oikeuteen. 

Suullinen käsittely hallintoprosessissa ei merkitse yleisten tuomioistuinten prosessin mukaista pääkäsittelyä, vaan yhtä mahdollista osaa asian selvittämisessä. Näin ollen esimerkiksi oikeudenkäymiskaaren säännösten hyödyntäminen joko viittausten avulla tai muokkaamalla niitä hallintolainkäytön tarpeisiin on eräs työryhmän pohdinnan kohteina olleista avainkysymyksistä. Tämä heijastuu toisaalta ehdotettavien säännösten määrään ja toisaalta sääntelyn havainnollisuuteen. Suullisen käsittelyn järjestämisvelvollisuus puolestaan liittyy osaltaan perustuslaista ja Euroopan ihmisoikeussopimuksesta johtuviin velvoitteisiin. Tältä kannalta ei välttämättä ole selkeyttävää, jos hallintolainkäyttölain nykyiset 37 ja 38 § yhdistettäisiin siten, että uusi säännös koskisi sellaisenaan molempia tuomioistuinasteita. Sekä osapuolten oman edun että järkevän prosessin kannalta on olennaista, että vaatimus suullisen käsittelyn järjestämisestä esitetään jo ensimmäisessä tuomioistuinasteessa. Luonnosteltu säännös saattaa luoda sen vaikutelman, että tuomioistuimen velvollisuus vaaditun suullisen käsittelyn toimittamiseen voisi olla sama oikeusastejärjestyksestä riippumatta.
 
Työryhmä on pitänyt ongelmana hallintopäätöksen tehneen viranomaisen asemaa hallintoprosessissa ja pohtinut mahdollisuuksia sen selkeyttämiseen. Voidaan kyllä kysyä, miten todellinen itse ongelma on, tai toisaalta myös sitä, mitä mahdollisuuksia asianosaisrakenteiltaan erittäin monimuotoisessa hallintoprosessissa ylimalkaan on säännellä tämäntapaisia asioita yleissäännöksin. Ehdotuksena on tältä osin lopulta vain puhevaltasäännös, joka olisi kyllä alaltaan yleinen, vaikkakin rajoittuisi ennakkopäätösperusteisiin, mutta tulisi huomattavan laajan erityissääntelyn ja vakiintuneiden käytäntöjen vuoksi sovellettavaksi ilmeisen harvoin. Samalla luotaisiin yhden prosessin sisälle valituslupajärjestelmä, joka koskisi vain osaa saman asian valittajista, ja toisaalta suhde muuhun sääntelyyn aiheuttaisi rakenteellista epäselvyyttä. Ehdotus tuskin juurikaan palvelisi aiottua selkeyttämistarkoitusta. Samalla se aiheuttaisi ennakoimattomia muutoksia viranomaisten valitusoikeuteen niin supistavaan kuin laajentavaankin suuntaan. 

Oikeudenkäyntikulujen korvaussäännöksissä ei liene sanottavia rakenteellisia muutostarpeita. Oikeudenkäymiskaaren säännöksiin kohdistuvien viittaussuhteiden ”avaaminen” on tässä kohdin perusteltua. Joustavan yleissäännöksen tulisi kuitenkin jatkossa ehkä perustaa korvausvastuuta nykyistä enemmänkin juttulajista riippuen. Sosiaaliasioihin tai turvapaikka-asioihin eivät välttämättä sovellu samat lähtökohdat kuin vaikkapa hankinta- tai tavaramerkkiasioihin. Sääntelyn tulisi toimia silloinkin, kun asiassa on myös keskenään vastakkaisia yksityisiä osapuolia. Tarkasteluun olisi lisäksi otettava kuluvastuuta koskeva erityissääntely ja sen suhde hallintolainkäyttölain yleissäännökseen. Ainakin kunnallisesta viranhaltijasta annetun lain 53 § on tältä kannalta oikeuskäytännössä osoittautunut epäselväksi. 

Hallintoriitamenettelyä koskevat tarkentavat säännösehdotukset ovat perusteltuja. 

Työryhmän ehdotuksia ylimääräisen muutoksenhaun oikeuskeinojen ja toimivaltojen uudelleenjärjestelystä on vielä paikallaan vaikutusten osalta tarkemmin selvittää. Ehdotus peräkkäisten samaa asiaa koskevien purkuhakemusten rajoittamiseksi on paikallaan, koska kyse usein on ns. ammattivalittajista, joiden toiminta kuluttaa tarpeettomasti oikeuslaitoksen voimavaroja.

Julkisoikeudellisille saataville maksettava korko ei ehkä ensisijaisesti ole prosessikysymys. Suomalainen Lakimiesyhdistys viittaa tämän kysymyksen osalta oikeusministeriön arviomuis-tiosta Julkisoikeudelliset velkasuhteet – yleislainsäädännön tarve (Oikeusministeriön julkaisu 2004:9) 11.2.2005 oikeusministeriölle antamaansa lausuntoon.

Suomalaisen Lakimiesyhdistyksen puolesta

Lea Purhonen
toimistopäällikkö

Suomalainen Lakimiesyhdistys ry
Kasarmikatu 23 A 17, 00130 Helsinki
p. (09) 6120 3010, f. (09) 604 668
lea.purhonen@lakimies.org