SUOMEN TUOMARILIITTO - FINLANDS DOMAREFÖRBUND ry

OIKEUSMINISTERIÖLLE

Viite: Oikeusministeriön lausuntopyyntö 14.1.2010, OM 12/41/2007, OM004:00/2008

HALLINTOLAINKÄYTÖN KEHITTÄMINEN

Yleistä

Tuomariliitto katsoo kuten työryhmäkin, että hallintolainkäyttölain säännöksiin ei sisälly voimakkaita muutostarpeita ja että säännökset ovat pääosin toimineet hyvin eikä erityisiä muutostarpeita liity ainakaan lain keskeisiin periaatteisiin. Tuomariliitto yhtyy työryhmän näkemyksiin myös siinä, että menettelytapojen yhdenmukaisuutta ja ennakoitavuutta voitaisiin nykyistä paremmin turvata täsmentämällä ja täydentämällä menettelysäännöksiä. Edelleen Tuomariliitto pitää kannatettavana työryhmän tavoitetta toteuttaa uudistus siten, ettei yksityiselle asianosaiselle aseteta uusia prosessuaalisia vaatimuksia ja siten, että muutoksenhausta ei aiheudu asianosaisille kohtuuttomia kustannuksia.

Työryhmän mukaan lakiin tulisi sisällyttää nykyistä täsmällisemmät säännökset siitä, millä perusteella valituksen voi tehdä, ja että valituksen tekeminen rajattaisiin vain laillisuusperusteisiin. Työryhmän mukaan  laissa tulisi säätää nykyistä täsmällisemin myös hallintotuomioistuinten toimivallasta. Tuomariliitto pitää pyrkimystä selkiyttää valitusta ja toimivaltaa koskevia säännöksiä kannatettavana.

Työryhmän mukaan laissa olevat viittaukset oikeudenkäymiskaaren säännösten soveltamiseen tulisi pyrkiä avaamaan. Tuomariliitto katsoo kuten työryhmäkin, että tämä parantaisi osaltaan hallintolainkäyttöä koskevan yleislain informatiivisuutta. Säännösten avaamisesta voidaan pitää perusteltuna myös lain soveltajan näkökulmasta.

Yleinen valitusoikeus ja muutoksenhaku ministeriön hallintopäätöksestä

Työryhmä ehdottaa, että pääsääntönä säilytetään yleinen valitusoikeus ja että lakiin otetaan yleissäännös, jonka mukaan hallintopäätöksestä saa valittaa riippumatta hallintopäätöksen tekijän organisatorisesta asemasta. Työryhmä on mietinnössään todennut, että valitusoikeuden rajaaminen valtioneuvoston ja sen alaisen viranomaisen sekä kunnallisen ja kirkollisen viranomaisen ja Ahvenanmaan maakunnan viranomaisen päätökseen on ongelmallista perustuslain 21 §:n oikeusturvasäännöksen kannalta, koska siihen ei sisälly vastaavaa rajoitusta. Valitusoikeutta koskevista useista erityissäännöksistä huolimatta on työryhmän mukaan mahdollista, että yksilön oikeuksia tai velvollisuuksia koskeva hallintopäätös jää hallintolainkäyttölain soveltamisen ulkopuolelle. Ehdotuksen tarkoituksena on siten varmistaa oikeusturvan kattavuus, ja se on tästä syystä kannatettava.

Työryhmän ehdottaa ministeriöiden hallintopäätöksiä koskevan muutoksenhaun ohjaamista korkeimman hallinto-oikeuden sijasta ensiasteena hallinto-oikeuksiin, koska päätöksissä useimmiten on kysymys tavallisen hallintoasian ratkaisemisesta. Tuomariliitto ei vastusta ehdotusta. Työryhmän mukaan kyse ei ole suurista asiamääristä. Mikäli tällä tai jäljempänä käsiteltävien ylimääräistä muutoksenhakua koskevien asioiden siirroilla määränsä tai laatunsa johdosta kuitenkin tulee olemaan jonkin tai joidenkin hallintotuomioistuinten työmäärää vähäistä enemmän lisäävä vaikutus, tulee tämä ottaa huomioon resursseja jaettaessa.

Viranomaisen asema prosessissa

Työryhmä on pohtinut viranomaisen asemaa hallintoprosessissa erityisesti kaksiasianosaissuhteen kannalta ja päätynyt siihen, että viranomaisen asemaa oikeudenkäynnissä tulisi täsmentää antamatta sille muodollisesti asiaosaisen asemaa. Työryhmän mukaan muodolliseen kaksiasianosaissuhteeseen siirtyminen selkiinnyttäisi päätöksen tehneen viranomaisen nykyisellään epäselvää prosessuaalista asemaa ja sitä kautta myös voisi lisätä asiaosaisten luottamusta hallintotuomioistuinten puolueettomuuteen. Hallintotuomioistuimissa on tälläkin hetkellä joitakin asiaryhmiä, joissa viranomaisen asema vastaa tai on ainakin lähellä asianosaisen asemaan. Kuten työryhmäkin, Tuomariliitto katsoo kuitenkin, että hallintolainkäytössä ei ole perusteita siirtyä yleiseen muodolliseen kaksiasianosaissuhteeseen, jossa päätöksen tehnyt tehnyt viranomainen olisi yksityisen asianosaisen vastapuolena. Kaksiasianosaissuhteeseen liittyvä vastakkainasettelu on hallintoprosessissa jokseenkin vieras ajatus. Viranomaisen muodollinen asianosaisasema ei olisi omiaan ainakaan lisäämään yksityisen asianosaisen luottamusta hallintoa ja sen puolueettomuutta kohtaan. Kaksiasianosaisuussuhde voisi myös olla omiaan lisäämään tarvetta käyttää asiassa avustajaa, ja samalla myös yksityisen asiaosaisen kuluriskiä. Työryhmän näkemys siitä, että viranomaisen asemaa oikeudenkäynnissä täsmennettäisiin muilla keinoin, kuten valitusoikeutta ja lausunnonantovelvollisuutta täsmentämällä, on siten kannatettava.

Asiaan liittyy keskeisesti myös kysymys viranomaisen valitusoikeudesta. Viranomaisella ei nykytilanteessa ole valitusoikeutta pelkästään sillä perusteella, että se on on tehnyt valituksen kohteena olevan päätöksen, joka on kumottu ensimmäisessä oikeusasteessa. Asiasta on aiheutunut runsaasti tulkintaongelmia. Työryhmä on tältä osin ehdottanut, että päätöksen tehneelle viranomaiselle säädettäisiin oikeus valittaa hallintotuomioistuimen päätöksestä kumota tai muuttaa viranomaisen päätös, jos valituksen tekeminen on tarpeen soveltamiskäytännön yhdenmukaisuuden turvaamiseksi. Tällöin edellytyksenä voisi työryhmän mukaan olla, että korkein hallinto-oikeus myöntää valitusluvan. Työryhmän ehdotus on kannatettava.

Hallintoprosessi on pääsääntöisesti kirjallista. Asian ratkaisemisen kannalta on usein keskeistä saada viranomaiselta riittävä selvitys asiassa. Työryhmän esitystä täsmentää viranomaisen velvollisuutta antaa lausunto, vastata valituksessa esitettyihin vaatimuksiin ja esittää tuomioistuimen pyytämää selvitystä asetettuun määräaikaan mennessä voidaan tästä syystä pitää perusteltuna. Asian riittävä selvittäminen edellyttää kuitenkin jatkossakin hallintotuomioistuimilta aktiivista prosessinjohtoa.

Työryhmä ehdottaa lakiin yleissäännöstä siitä, että viranomaisen tulee ottaa oikeudenkäynnissä huomioon sekä yleinen etu että yksityisten asianosaisten edut. Tuomariliitto ei sinänsä vastusta yleissäännöksen ottamista myös hallintolainkäytön prosessilakiin, mutta ei näe sitä mitenkään välttämättömäksi, kun otetaan huomioon hallintolaissa jo oleva hallinnon oikeusperiaatteita koskeva säännös.

Menettely ja prosessinjohto

Suullinen käsittely, katselmus, tarkastus ja muut todisteluun liittyvät kysymykset

Työryhmän välimietintöön sisältyy lakitekstiehdotus suullisen käsittelyn järjestämisestä, todistajan esteellisyydestä, todistamisvelvollisuudesta ja vaitiolo-oikeudesta, vaitiolovelvollisuuden vaikutuksesta todistajan kuulemiseen, selvityksen rajoittamisesta, todisteellisesta tiedoksisaannista ja korvausvelvollisuudesta. Tuomariliitto pitää lakitekstiehdotusten sisällyttämistä mietintöihin lausuntojen antajien kannalta hyvänä asiana, ja toivottavaa olisikin ollut, että tapaa olisi käytetty mietinnössä laajemmaltikin.

Työryhmän mukaan nykyisin voimassa olevien suullisen käsittelyn järjestämistä koskevien säännösten toimivuutta ei sinänsä ole arvosteltu. Työryhmä ehdottaa kuitenkin, että suullisen käsittelyn järjestämisvelvollisuutta koskeva säännöstä selvennettäisiin siten, että järjestämisvelvollisuutta arvioitaessa korostuisi suullisen käsittelyn tarpeellisuus tosiseikkojen selvittämiseksi tai muutoin oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteuttamiseksi. Käytännössä suullisen käsittelyn toimittamatta jättämisen edellytykset ilmaistaisiin toisin, nykyisen lain kaksi suullista käsittelyä koskevaa pykälää yhdistettäisiin ja

viran puolesta järjestettävän suullisen käsittelyn edellytykset ilmaistaisiin ehdottomammin. Tuomariliitto ei vastusta ehdotettuja muutoksia.

Työryhmä on arvioinut tarpeelliseksi ottaa lakiin säännös myös tuomioistuimen lähtökohtaisesta velvollisuudesta ilmoittaa suullisen käsittelyn järjestämispyynnön hylkäämisestä oikeudenkäynnin osapuolille ennen asian ratkaisemista ja samalla varata tilaisuus kirjallisen lisäselvityksen esittämiseen. Näin on nykyäänkin pääsääntöisesti menetelty esimerkiksi Turun hallinto-oikeudessa. Asiasta ei ole aiheutunut erityisiä ongelmia, kuten esimerkiksi käsittelyaikojen pidentymistä. Säännöksen kirjoittaminen ehdottoman velvoitteen muotoon ei kuitenkaan ole kannatettavaa, vaan asiassa ja uudistuksessa yleisemminkin on syytä ottaa huomioon kysymyksessä olevan prosessilain soveltamistilanteiden moninaisuus ja säilyttää nykyisen hallintolainkäyttölain säännösten vahvuutena oleva joustavuus.

Työryhmä ehdottaa myös suullisen käsittelyn ja muutoinkin prosessin kulkua ohjaavien ja samalla prosessin sisältöä tuomioistuimen asiakkaille selventävien säännösten ottamista lakiin. Mietinnöstä ei ilmene, mitä nämä säännökset sisältäisivät. Tuomariliitto ei tästä syystä voi ottaa kantaa säännösten tarpeellisuuteen.

Työryhmä ehdottaa katselmusta koskevaa säännöstä täsmennettäväksi siten, että säännöksestä ilmenisi katselmuksen tarkoitus tehdä havaintoja ja arvioita kiinteistöistä, maisemasta, rakennelmasta tai muusta kohteesta, jota ei voida tuoda tuomioistuimeen. Lisäksi työryhmä on pohtinut olisiko tarpeen säätää kevennetyllä kokoonpanolla suoritettavasta tarkastuksesta, jonka tarkoituksena olisi ainoastaan todentaa paikalla tosiseikka. Tuomariliitto ei vastusta ehdotettuja muutoksia. 

Työryhmä ehdottaa todistelua koskevien säännösten, jotka nykyisin perustuvat paljolti viittauksiin oikeudenkäymiskaareen, otettaviksi hallintolainkäyttölakiin hallintolainkäytön tarpeisiin muotoiltuna. Lisäksi laissa säädettäisiin hallintotuomioistuimelle laaja oikeus saada tietoja viranomaisilta ja todistajilta muualta säädetystä vaitiolovelvollisuudesta huolimatta. Ehdotukset ovat kannatettavia. Erityisesti päätöksen tehneen viranomaisen asema todistajana on hallintoprosessissa ongelmallinen. Oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin näkökulmasta ei näytä hyvältä, mikäli esimerkiksi päätöksen tehnyttä, esitellyttä tai valmistelutta yksittäistä viranhaltijaa kuullaan todistajana.

Työryhmän laatiman todistajan esteellisyyttä koskevan lakitekstiehdotuksen osalta herää kysymys, mitä viranomaisen edustajalla säännöksessä tarkoitetaan. Päätöksen tehnyt viranomainen ei aina ole se, jolla on oikeus käyttää viranomaisen puhevaltaa oikeudenkäynnissä. Lisäksi esimerkiksi lastensuojeluasioissa on yleistä, että asiassa tiiviisti mukana olleet sosiaalityöntekijät toimivat suullisessa käsittelyssä kunnan edustajan avustajina. Kyseisen lakitekstiehdotuksen osalta on myös huomattava, että oikeudenkäynnissä voi olla kysymys myös hakemusasiasta. Säännöksen sanamuotoa olisikin hyvä näiltä osin täsmentää.

Selvityksen rajoittaminen

Työryhmä on harkinnut säännöstä siitä, että tuomioistuin voisi erityisestä syystä, kuten esimerkiksi kohtuuttoman viivästyksen välttämiseksi, asettaa määräpäivän, jonka jälkeen toimitettu selvitys palautetaan. Edelleen työryhmä on harkinnut säännöstä siitä, että tuomioistuin voisi etukäteen kieltää ilmeisen tarpeettoman selvityksen esittämisen.

Mietinnön mukaan uuden selvityksen toimittaminen valituksen tekemisen jälkeen on noussut ongelmaksi erityisesti vakuutusoikeudessa. Uudet selvityksen johtavat usein uuteen kuulemiskierrokseen, mikä voi aiheuttaa prosessin pitkittymistä ja joissakin tilanteissa jopa vaarantaa asian ratkaisemisen kohtuullisessa ajassa. Työryhmän pohtimaa ensin mainittua säännöstä voidaan tästä syystä pitää harkitsemisen arvoisena. Ehdotus, jonka mukaan tuomioistuin voisi etukäteen kieltää ilmeisen tarpeettoman selvityksen esittämisen sitä vastoin on, kuten työryhmäkin toteaa, kirjallisessa menettelyssä ongelmallinen oikeudenmukaisen oikeuden käynnin vaatimusten kannalta. Tuomioistuimen tulee joka tapauksessa jossain määrin perehtyä aiheistoon voidakseen todeta sen merkityksettömäksi, minkä lisäksi toisenkin asianosaisen tulisi saada tietää aineistosta ja sen palauttamisesta. Sääntelyyn liittyisi huolimatta siitä, että se jossain tilanteissa olisi käyttökelpoinen, siten myös merkittäviäkin ongelmia. Säännös, jonka mukaan tuomioistuin voisi

jättää huomioon ottamatta ja palauttaa muita osapuolia asiasta informoimatta tuomioistuimeen ratkaisupäivänä tai sen jälkeen saapuneen selvityksen, olisi sitä vastoin harkitsemisen arvoinen.

Työryhmä ehdottaa myös, että tuomioistuin voisi asettaa viranomaiselle sakon uhan, jos viranomainen ei kehotuksesta huolimatta toimita vaadittuja asiakirjoja tai selvitystä. Tilanteita, joissa viranomaisen lausuntoa tai asiakirjoja joudutaan pyytämään tai kiirehtimään useitakin kertoja esiintynee jossain määrin kaikissa hallintotuomioistuimissa. Ainakin Helsingin hallinto-oikeudessa on joissakin asiaryhmissä ilmennyt huomattaviakin ongelmia saada viranomaisia toimittamaan kohtuullisessa ajassa pyydetty lausunto tai palauttamaan asiakirjat. Viranomaiselle lähetetyt kiirehtimispyynnöt eivät ole osoittautuneet käytännössä riittävän tehokkaaksi toimenpiteeksi, mikä puoltaa mahdollisuutta asettaa viranomaiselle sakon uhka. Tällaiset viranomaisista johtuvat viivästymiset pidentävät turhaan tuomioistuimen käsittelyaikoja ja saattavat johtaa asiakkaiden kohdalla jopa oikeudenmenetyksiin.

Tiedoksianto 

Työryhmä ehdottaa, että hallintolainkäyttölakiin otettaisiin oma luku asiakirjojen lähettämisestä ja tiedoksiannosta. Päätös ja muut asiakirjat lähetettäisiin pääsääntöisesti tavallisella kirjeellä tai sähköisesti. Saantotodistusten käytöstä pyrittäisiin luopumaan ja uutena todisteellisen tiedoksiannon muotona otettaisiin käyttöön lähettäminen vastaanottotodistuksin. Uutena tiedoksiantokeinona lakiin kirjattaisiin mahdollisuus toimittaa tiedoksianto puhelimitse.

Saantitodistusmenettely on viranomaisen näkökulmasta kallis ja paljon työtä tuottava tiedoksiantotapa. Lisäksi asianosaiset pitävät hankalana asiakirjan noutoa postista. Hallintolain muutos, jolla pääsäännöksi otettiin tiedoksiannon toimittaminen tavallisella kirjeellä, ei kaiketikaan ole aiheuttanut erityisiä ongelmia. Asiakirjojen lähettämisestä vastaanottotodistuksin on kokemusta ainakin Turun hallinto-oikeudesta, ja menettely on toiminut hyvin. Tuomariliitto pitää edellä mainituista syistä työryhmän ehdotusta asiakirjojen lähettämisestä pääntöisesti tavallisella kirjeellä perusteltuna. 

Työryhmä on pohtinut myös mahdollisuutta selkiyttää tiedoksiantosäännöksiä esimerkiksi siten, että sekä viranomaisen että yksityisen katsottaisiin saaneen tiedon asiakirjasta seitsemäntenä päivänä sen lähettämisestä. Tuomariliiton käsityksen mukaan nykyinen hallintolain säännös, jonka mukaan asian katsotaan tulleen viranomaisen tietoon kirjeen saapumispäivänä, on selkeä ja ongelmaton. Viranomaiset merkitsevät asiakirjan saapumispäivän asiakirjaan ja/tai kirjaavat sen muutoin saapuneeksi. Tarvetta muuttaa nykykäytäntöä ei Tuomariliiton käsityksen mukaan ole.  

Sähköisen tiedoksiannon lisääminen ja puhelintiedoksiannon käyttöön ottaminen on kannatettavaa. Hovioikeuksilla on puhelintiedoksiannosta myönteisiä kokemuksia ja sen käyttöä on tarkoitus yleisten tuomioistuinten puolella laajentaa.  

Asian siirtäminen

Työryhmä on keskustellut mahdollisuudesta, että toisiinsa liittyvät asiat voitaisiin tarvittaessa käsitellä yhdessä hallinto-oikeuksien alueellisesta toimivallasta riippumatta. Asioita voitaisiin myös asianosaisten vaatimuksesta siirtää hallinto-oikeudesta toiseen.

Kuten työryhmä itsekin toteaa, säännöksen suhde erityislakien oikeuspaikkasäännöksiin on ongelmallinen, ja asia vaatii pohdintaa. Säännöstä tultaisiin todennäköisesti soveltamaan vain harvoin. Tuomariliiton tiedossa ei kuitenkaan ole syitä, jotka suoranaisesti puhuisivat asiasta säätämistä vastaan.

Täytäntöönpano ja turvaamismääräykset

Työryhmä ei ehdota mainittavia muutoksia päätöksen täytäntöönpanoa koskeviin säännöksiin. Turvaamismääräysten osalta työryhmä ehdottaa hallinto-oikeudelle toimivaltaa antaa turvaamismääräys hallintoasiassa, jos asianosaisen oikeusturva sitä välttämättä edellyttää.

Nykytila, jossa hallintolainkäyttölaissa ei ole päätöksen täytäntöönpanoa ja täytäntöönpanon kieltämistä koskevien säännöksien lisäksi säännöksiä varsinaisista turvaamistoimenpiteistä, ja jossa käräjäoikeus voi antaa turvaamismääräyksiä myös hallintolainkäyttöasioissa, ei ole tyydyttävä. Tuomariliitto pitää työryhmän ehdotusta toimivallan siirtämisestä hallintolainkäyttöasioiden osalta hallintotuomioistuimille kannatettavana. Työryhmä on mietinnössään tuonut esille sen, että säännös, jossa turvaamismääräys voidaan antaa riippumatta siitä, onko asia vireillä hallinto-oikeudessa vai ei, voisi aiheuttaa hallinto-oikeuksiin sosiaalietuuksia koskevan hakemustulvan. Säännöksen mahdollisia vaikutuksia olisikin hyvä selvittää tarkemmin.

Oikeudenkäyntikulujen korvaaminen

Työryhmä ehdottaa oikeudenkäyntikulujen korvausvelvollisuusperusteiden täsmentämistä ja säännösten sisällyttämistä hallintolainkäyttöä koskevaan lakiin siten, että lähes kaikki viittaukset oikeudenkäymiskareen poistettaisiin. Muutos laajentaisi jonkin verran viranomaisen korvausvelvollisuutta.

Tuomariliito pitää työryhmän ehdotuksia perusteluina. Oikeusturvan toteutumisen kannalta erityisen kannatettavaa on pyrkimys parantaa yksityisen asianosaisen mahdollisuuksia saada oikeudenkäyntikulunsa korvatuksi.

Työryhmä on liitänyt ehdotukseensa korvausvelvollisuutta koskevan lakitekstiehdotuksen. Säännös eroaa hallintolainkäyttölain nykyisestä korvausvelvollisuutta koskevasta säännöksestä mm. siinä, että korvausvelvollisuuden syntymisen nykyisen lähtökohdan "erityisesti asiassa annettu ratkaisu huomioon ottaen on kohtuutonta" osalta kohtuuttomuus ja asiassa annettu ratkaisu on erotettu toisistaan säännösehdotuksen 1 ja 2 momentiksi tavalla, minkä johdosta on helppo mieltää harkinnan painopisteen olevan kohtuuttomuudessa. Mietinnön perusteluista ei kuitenkaan ilmene, että tarkoituksena olisi tältä osin siirtää kuluharkinnan painopistettä ja vähentää asiassa annetun ratkaisun merkitystä. Säännöksen muotoilua on siten syytä harkita tarkkaan.

Hallintoriita

Työryhmä ehdottaa hallintoriitasäännösten käyttöalaa laajentamatta hallintoriitaa koskevan sääntelyn selkiyttämistä säännösten soveltamisalaa täsmentämällä. Työryhmän mukaan hallintoprosessin menettelysäännökset tulisi muotoilla niin, että ne soveltuisivat valitusten lisäksi myös hallintoriita-asioihin. Lisäksi olisi syytä harkita, tulisiko laissa selkeyden vuoksi säätää yleinen määräaika hallintoriita-asian vireillepanoon.

Nykyisten hallintoriitasäännösten käyttöala ja menettely ovat täsmentyneet oikeuskäytännössä. Tehtyjen tutkimusten mukaan suuri osa asiamiehistä ja avustajista ja osa hallintotuomioistuinten lainkäyttöhenkilöstöstäkin pitävät kuitenkin säännöksiä epäselvinä. Säännösten selkiyttäminen on tästä syystä toivottavaa. Myös ehdotukset menettelysäännösten muotoilusta ja vireillepanolle asetettavasta kolmen vuoden määräajasta ovat kannatettavia.

Tuomariliitto haluaa kiinnittää tässä yhteydessä huomiota myös ongelmiin, mitä hallintolainkäyttölain ja sosiaalihuoltolain hallintoriitaa koskevien säännösten erilaisuus on lain soveltamistilanteissa aiheuttanut. Hallintolainkäyttölain säännöksen mukaan oikeuspaikka on vastaajan kotipaikka ja sosiaalihuoltolain säännöksen mukaan kantajan kotipaikka. Käytännössä esiintyy rajatapauksia, joiden kohdalla on vaikea sanoa, onko kysymys sosiaalihuoltoa koskevasta vai muusta asiasta. Työryhmä voisi tässä yhteydessä pohtia ja selkiinnyttää näiden säännösten keskinäistä suhdetta.

Työryhmä sivuaa mietinnössään myös tarvetta kehittää julkisoikeudellisille saataville maksettavaa korkoa koskevia säännöksiä, mutta katsoo, että tätä tulisi selvittää erillisenä hankkeena. Työryhmän mietinnöstä ilmenevät seikat eli oikeuskäytännön vakiintumattomuus ja julkisoikeudellisen saatavan koron määräytyminen tietyissä tilanteissa vuonna 1982 säädetyn korkolain voimaan tullessa kumottujen kauppakaaren säännösten perusteella, osoittavat kuitenkin, että asiasta säätämistä ei enää ole syytä siirtää.

Ylimääräinen muutoksenhaku 

Työryhmä harkitsee kantelun ja purun yhdistämistä ylimääräiseksi muutoksenhakukeinoksi, jonka nimenä on purku. Purkumääräaikaa on ehdotettu lyhennettäväksi kolmeen tai jopa yhteen vuoteen. Toimivalta päätöksen purkamiseen olisi korkeimmalla hallinto-oikeudella. Laissa säädettäisiin viranomaisista, jotka voivat tehdä purkuhakemuksen. Purun toistuvaa hakemista samassa asiassa rajoitettaisiin.

Prosessuaalinen kantelu sekoitetaan usein hallinnolliseen kanteluun, mistä syystä kantelun käsitteestä luopumista voidaan pitää hyvänä. Kantelun yhdistämistä purkuun voidaan perustella sillä, että soveltamisedellytykset ovat osin päällekkäiset. Tuomariliitto ei näe esteitä yhdistämiselle. Työryhmän mietinnön mukaan purkuasioista suuri osa koskee korkeimman hallinto-oikeuden ja vakuutusoikeuden tai vastaavien elimien päätöksiä. Ne jäisivät siten korkeimman hallinto-oikeuden käsiteltäväksi siinäkin tapauksessa, että purkutoimivalta muilta osin annettaisiin alueellisille hallinto-oikeuksille. Purkumääräajan lyhentäminen ja peräkkäisten purkuhakemusten tekemisen rajoittaminen myös vähentäisi asioiden määrää. Tuomariliiton käsityksen mukaan työryhmän ehdotukset ovat näiltäkin osin perusteltavissa. Mikäli kantelun ja purun yhdistämiseen päädytään tulee kuitenkin miettiä, onko tarvetta säännellä myös tilanteesta, jossa hallintotuomioistuimessa jo on vireillä valitus ja kolmas osapuoli tekee samasta asiasta korkeimmalle hallinto-oikeudelle purkuhakemuksen.

Työryhmä ehdottaa myös, että menetetyn määräajan palauttamistoimivalta annetaan kaikille valituksia käsitteleville hallintotuomioistuimille ja muutoksenhakulautakunnille, ja että säännöksen sisältöä selvennettäisiin ja sanamuotoa uudistettaisiin.

Korkeimmalle hallinto-oikeudelle on vuosittain tullut menetetyn määräajan palauttamishakemuksia vain muutamia kymmeniä. Asioiden määrä ei siten sinänsä puolla toimivallan siirtämistä. Työryhmän käsityksen mukaan tilanteet, joista on kysymys, eivät kuitenkaan välttämättä ole sellaisia, että määräajan palauttaminen edellyttäisi ylimmän tuomioistuimen ratkaisua. Tilanteissa, jossa menetetyn määräajan palauttamiselle on olemassa peruste, prosessi tulisi hakijan kannalta yksikertaisemmaksi, kun määräajan palauttamista pyydettäisiin valituksen tutkivalta viranomaiselta.

Lausunnon valmistelusta on vastannut hallinto-oikeussihteeri Katja Sorsimo. Lausuntoa on käsitelty Suomen tuomariliiton oikeuspoliittisessa valiokunnassa ja hallituksessa 8.3.2010.

Katja Sorsimo, hallinto-oikeussihteeri 
Oikeuspoliittisen valiokunnan jäsen