HELSINGIN KÄRÄJÄOIKEUS			28.1.2010
Laamanni Eero Takkunen

		Oikeusministeriölle

Viite:	Oikeusministeriön lausuntopyyntö 8.12.2009 OM 7/41/2008 OM 022:00/2008

Asia:	Lausunto Oikeusministeriön asettaman oikeudenkäyntiavustajatyöryhmän mietinnöstä 		2009:17 Oikeudenkäyntiavustajien kelpoisuus ja valvonta

Pyydettynä lausuntona oikeudenkäyntiavustajatyöryhmän mietinnöstä käräjäoikeus kunnioittaen esittää seuraavaa.

Yleistä
Nykyisin voimassa oleva tilanne, jossa kuka tahansa lakimies voi toimia oikeudenkäyntiavustajana missä tahansa tuomioistuimessa käsiteltävässä asiassa ja tarjota oikeudellisia palveluja ilman toimintaan kohdistuvaa valvontaa on sellainen selkeä oikeusturvaongelma, johon tuomioistuimissa on kiinnitetty vakavaa huomiota. Tämän vuoksi oikeudenkäyntiavustajatyöryhmän ehdotus siitä, että oikeudenkäyntiavustajana tai -asiamiehenä yleisessä tuomioistuimessa toimiminen edellyttäisi luvan saamista on kannatettava. Se, miten luvan saaminen toteutetaan ei ole itsestään selvää, mutta oikeudenkäyntijärjestelmän toimivuuden kannalta kokonaisuudessaan tärkeintä onkin se, että nykyinen hyvin vapaa järjestelmä hylätään ja kaikki oikeudellisia palveluja tarjoavat tahot saatetaan valvonnan piiriin.

Käräjäoikeus suhtautuu työryhmän ehdotuksiin lähtökohtaisesti myönteisesti, mutta kiinnittää asian jatkovalmistelua silmälläpitäen huomiota seuraaviin seikkoihin.

Avustajapakko ja avustajan määrääminen viran puolesta
Vaikka sillä, että oikeudenkäyntiin osallistuminen edellyttäisi oikeudenkäyntiavustajan hankkimista epäilemättä saavutettaisiin joissakin asioissa huomattavia etuja, on ilmeistä, että näin suurimittaiselle muutokselle ei suomalainen kansanomainen oikeudenkäyntiperinne huomioon ottaen ole edellytyksiä. Nykyinen lainsäädäntö takaa lisäksi erityisesti rikosasioissa riittävät edellytykset sille, että tuomioistuin voi viran puolesta määrätä asianosaiselle avustajan silloin, kun hänen katsotaan sitä tarvitsevan. Riita-asioiden osalta avustajan määrääminen viran puolesta ei sen sijaan ole mahdollista eikä tilannetta riita-asioiden korostetun asianosaiskeskeinen luonne huomioon ottaen ole syytä lähteä muuttamaan.  

Oikeudenkäyntiavustajien kelpoisuusehdot
Oikeudenkäyntiavustajana tai -asiamiehenä toimivalta henkilöltä tulee lähtökohtaisesti edellyttää lakimieskoulutusta. Periaate siitä, että lähisukulainen voi oikeudellisesta koulutuksesta - tai sen puutteesta - riippumatta toimia asiamiehenä on vanhentunut eikä sovellu nykyiseen oikeudenkäyntijärjestelmään. Työryhmän ehdotus siitä, että mainittu oikeus kokonaan poistetaan on perusteltu. Työryhmän lausumin perustein ei sen sijaan ole syytä puuttua vailla lakimieskoulutusta olevien henkilöiden oikeuteen toimia asiamiehenä oikeudenkäymiskaaren 15 luvun 2 §:n 4 momentissa tarkoitetuissa tilanteissa. Kysymys on lähtökohtaisesti yksinkertaisista asioista, joissa varsinaista oikeudenkäyntiä ei lainkaan järjestetä. Muun ohessa perimistoimistojen henkilökunnalla on epäilemättä riittävä ammattitaito tuollaisten asioiden hoitamiseen niin kauan kuin asiaa käsitellään pelkästään kirjallisessa menettelyssä. Olennaista on, että pääkäsittelyyn siirtyvät asiat edellyttävät avustajan suorittaneen ylemmän oikeustieteellisen korkeakoulututkinnon.

Työryhmä ehdottaa, että oikeustieteen kandidaatin tutkinnon suorittaneen oikeudenkäyntiasiamiehenä toimivan henkilön kelpoisuusehtoja varsin maltillisesti korotetaan. Tavoite on oikea ja perustelut kelpoisuusehtojen vähäiselle tiukentamiselle hyväksyttävät. On ilmeistä, että tiukemmat ehdot vaikeuttaisivat merkittävästi alalle pääsyä, jolloin ilmeisenä seurauksena olisi jo nyt liian korkeina pidettyjen oikeudenkäyntikustannusten kohoaminen entisestään. Asetetut uudet kelpoisuusvaatimukset vaihtoehtoisesta tuomioistuinharjottelun suorittamisesta, apulaissyyttäjäkoulutuksen läpäisemisestä tai muun tehtävään perehdyttävän työn tekemisestä vuoden ajan ovat niin vähäisiä, ettei kukaan tosissaan alalle pyrkivä ainakaan niiden puuttumisen vuoksi jää vaille kelpoisuutta esiintyä oikeudessa. 

Varsin merkittävänä ja tarpeellisena uudistuksena käräjäoikeus pitää sitä, että laissa on tarkoitus määritellä, mitä oikeudenkäyntiasiamiehen rehellisyysedellytyksellä tarkoitetaan. Säännös paitsi selkiyttää myös tuomioistuimen kannalta kysymystä siitä, minkälaiset rikokset estävät avustajana toimimisen ja miten pitkään este vaikuttaa. Lisäksi säännös turvaa oikeudenkäyntiavustajina toimivien henkilöiden yhdenvertaisen kohtelun. Tuomioistuimella on vain rajallinen mahdollisuus saada tietoa rikoksista, joihin oikeudenkäyntiavustajaksi pyrkivä henkilö mahdollisesti on syyllistynyt. Oikeudenkäymiskaaren 15 luvun 10a §:ssä tuomioistuimelle asetetun valvontavelvollisuuden toteuttaminen on siten ollut vaikeaa ja myös sattumanvaraista. Työryhmän esittämä kaikkia oikeudenkäyntiasiamiehiä koskeva yhteinen valvontamenettely yhdistettynä julkiseen oikeudenkäyntiavustaluetteloon antaisi myös tuomioistuimelle tarvittavaa tietoa ja parantaisi mahdollisuuksia puuttua väärinkäytöksiin. 

Asianajajamonopoli / oikeudenkäyntiavustajan tehtävän luvanvaraistaminen
Mietinnön keskeinen ehdotus on, että asianajotoimistojen ja oikeusaputoimistojen ulkopuolelta tulevat julkisesti oikeudenkäyntiavustajan palveluja tarjoavat henkilöt saatetaan yhtenäisten ammattieettisten sääntöjen ja valvonnan piiriin. Se, toteutetaanko mainitut tavoitteet säätämällä Suomeen useiden muiden maiden tapaan asianajajamonopoli vai edellytetäänkö oikeudenkäyntiasiamiehen tehtäviä hoitavan lakimiehen hankkivan lupaviranomaiselta oikeutuksen toiminnalleen on tavoitteeseen nähden toissijainen seikka. Molempien järjestelmien puolesta voidaan esittää painavia perusteluja.

Käräjäoikeus katsoo mietinnössä esitetystä poiketen, että järjestelmää tulisi ainakin pitkällä tähtäimellä kehittää asianajajamonopolin suuntaan. Mietinnön perus- ja ihmisoikeuksia koskevassa osiossa lausutun perusteella vaikuttaa siltä, että asianajajamonopolin varjopuolina esiintuodut ns. negatiiviseen yhdistymisvapauteen ja elinkeinonvapauteen liittyvät ongelmat saattaisivat olla sivuutettavissa. Samalla on selvää, että tämänkaltaisen järjestelmän voimaansaattaminen edellyttäisi varmuudella asianajajaliitolta jäseneksi hyväksymisperiaatteiden ja koko liiton toiminnan olennaista kehittämistä. Siitä aiheutuvien kustannusten kohoaminen olisi ilmeisesti katettavissa entistä merkittävästi laajemman jäsenistön maksamista jäsenmaksuista. Asianajajaliiton omalle mielipiteelle on asianajajamonopolia harkittaessa epäilemättä annettava huomattava merkitys. Saattaa olla, ettei näin laajaan muutokseen ainakaan tässä vaiheessa ole riittäviä valmiuksia. 

Painava argumentti asianajajamonopolin puolesta on, että tuolloin kaikki asianajotoimintaa harjoittavat lakimiehet tulisivat yhtäläisen normiston, velvollisuuksien ja valvonnan piiriin. Tällainen järjestelmä olisin tuomioistuimen ja ennenkaikkea asiakkaiden kannalta selkeä. Asiakkaan asemaa turvaisi myös se, että kaikilla asianajajaliiton jäsenillä on velvollisuus ottaa vastuuvakuutus. Työryhmän esitys edellyttäisi uuden viranomaisen, oikeudenkäyntiavustajalautakunnan, perustamista, osa asianajajaliiton hyväksymistä ohjeista säädettäisiin asetuksella koskemaan myös luvan saaneita oikeudenkäyntiavustajia ja myös nämä olisivat Suomen Asianajajaliiton yhteydessä toimivan, joskin täydennetyn valvontalautakunnan valvonnan alaisia. 

Oikeudenkäyntiavustajalautakunta olisi mitä ilmeisimmin tarpeeton, mikäli ehdotetun järjestelmän sijasta siirryttäisiin asianajajamonopoliin. Järjestely, jossa osa asianajajia velvoittavista ohjeista asetuksella määrättäisiin muidenkin oikeudenkäyntiasiamiesten noudatettavaksi vaikuttaa keinotekoiselta. Epäilyksiä saattaa herättää, olisiko työryhmän esittämä valvontalautakunta puolueeton käsittelemään yhtäältä asianajajiin ja toisaalta muihin oikeudenkäyntiavustajiin kohdistuvia valituksia. Kokoonpano, jossa kolmesta jäsenestä yleensä kaksi olisi asianajajia ja vain yksi muiden oikeudenkäyntiavustajien edustaja ei ehkä ulospäin vaikuta oikeudenmukaiselta ja tasapuoliselta. Mikäli kaikki valvottavat olisivat liiton jäseniä ja siten saman valvontalautakunnan alaisia, tätä ongelmaa ei olisi.  

Mikäli päädytään asianajajaliitosta erillisen järjestelmän luomiseen työryhmän esitys muodostaa hyvän pohjan asian jatkovalmistelulle.. Tämä edellyttäisi käräjäoikeuden käsityksen mukaan joko kokonaan asianajajaliitosta ja myös valtiovallasta erillisen, riippumattoman valvontalautakunnan perustamista valvomaan kaikkia oikeudenkäyntiasiamiehiä tai ainakin valvontalautakunnan kokoonpanon muuttamista. Muutos voitaisiin toteuttaa siten, että kokoonpanon kolmesta jäsenestä yksi olisi asianajaja, yksi luvan saanut oikeudenkäyntiasiamies ja puheenjohtajana toimisi ulkopuolinen, puolueeton ja riippumaton lakimies, kuten tuomari tai oikeustieteellisessa tiedekunnassa työskentelevä henkilö.

Sen sijaan, että osa asianajajia velvoittavista ohjeista vahvistettaisiin koskemaan muitakin oikeudenkäyntiasiamiehiä, olisi syytä laatia kokonaan uudet ohjeet, joiden sisältö epäilemättä pitkälti vastaisi voimassa olevia asianajajaliiton hyväksymiä ohjeita. Tällöin vältettäisiin poikkeava ja sekava asetuksessa tapahtuva viittaaminen asianajajayhdistyksen hyväksymiin ohjeisiin.

Sikäli kuin työryhmän esitys pääpiirteisssään toteutetaan voitaisiin lisäksi harkita, olisiko luvan antaminen siirtymäkauden jälkeen mahdollista uskoa oikeudenkäyntiavustajalautakunnan sijasta myöhemmin perustettavalle oikeudenkäyntiavustajien itse keskuudestaan valitsemalle elimelle.  

Eräistä asiamiesryhmistä
Työryhmä esittää, ettei sellaisten lakimiesten, jotka hoitavat asianosaisena olevan työnantajansa asiaa, tarvitsisi hankkia lupaa. Sikäli kuin asianajajaliiton jäsenyys säädettäisiin pakolliseksi, näiden lakimiesten ei ilmeisestikään tarvitsisi kuulua liittoon. Toisaalta esimerkiksi työmarkkinajärjestöjen palveluksessa oleviin lakimiehiin esitetään suhtauduttavan päinvastaisella tavalla; näiden olisi hankittava lupa tai asianajomonopolin toteutuessa ilmeisesti kuuluttava asianajajaliittoon voidakseen edustaa päämiestään oikeudessa.   

Kun työ- tai virkasuhteessa asianosaiseen oleva lakimies lähetetään oikeuteen, hän on useinkin käsiteltävänä olevan asiaryhmän erikoisasiantuntija ja siten ainakin päämiehen käsityksen mukaan paras mahdollinen asiamies. Hän vastaa toiminnastaan työnantajalleen. Tuomioistuimissa ei yleisesti ottaen ole havaittu ongelmia kysymyksessä olevan asiamiesryhmän kanssa. Sama koskee myös erilaisten järjestöjen lakimiehiä, joilla usein on alaltaan poikkeuksellista erityisosaamista. Esimerkiksi työmarkkinajärjestöjen omat asiamiehet toimivat oikeudessa yleensä osaavasti ja moitteettomasti. Perustelu siitä, etteivät tällaiset lakimiehet voisi toimia asiamiehinä ilman lupaa sillä perusteella, että heidän päämiehenään ei ole työnantaja vaan työmarkkinajärjestön jäsen, pitää ainoastaan osittain paikkansa. Keskenään aivan samankaltaisissa asioissa saatava on toisinaan siirretty työmarkkinajärjestölle, jolloin asiamies toimii työnantajansa puolesta. Niissäkin tapauksissa, joissa päämiehenä on järjestön jäsen, työmarkkinajärjestö usein vastaa oikeudenkäyntikuluista ja on siis ainakin kuluvastaan kannalta arvioiden tosiasiallisena asianosaisena asiassa. Sama koskee myös perintäyritysten lakimiehiä; osa saatavista kuuluu yhtiön asiakkaalle, osa on siirretty yritykselle perittäväksi. Oikeudenkäyntiasiamiehen luvan tarve riippuisi ehdotuksen mukaisessa järjestelyssä tällaisissa tilanteissa lähinnä sattumanvaraisista seikoista. Näissä tilanteissa järjestö tai perintäyritys vastaa jäsenelleen tai asiakkaalleen siitä, että sen palveluksessa oleva lakimies hoitaa toimeksiannon asianmukaisesti. Työn tai viran puolesta asioita oikeudessa hoitavilta lakimiehiltä ei käräjäoikeuden käsityksen mukaan ole tarvetta edellyttää erillistä lupaa tai asianajajaliiton jäsenyyttä missään edellä kerrotuista tapauksista..  

Yhteenveto
Asianosaisten oikeusturva ja monimutkaistuneen oikeusjärjestelmän asianmukainen toiminta edellyttävät, että oikeudenkäyntiasiamiehinä toimiville henkilöille asetetaan aikaisempaa korkeatasoisemmat perusedellytykset. Kaikki asiamiehet olisi saatettava olennaisilta osin samojen säännösten, valvonnan ja velvollisuuksien piiriin. Tämän uudistuksen tavoite voidaan käräjäoikeuden käsityksen mukaan saavuttaa sekä asianajajamonopolin että työryhmän esittämän lupamenettelyn kautta ja se merkitsee olennaista parannusta nykytilaan.

Käräjäoikeuden lausunnon ovat valmistelleet käräjätuomarit Jouko Rantanen ja Jussi Sippola

Laamanni		Eero Takkunen