Pohjois-Karjalan käräjäoikeus		05.02.2010			1(5)
PL 60
80101 Joensuu

Oikeusministeriö
Lainvalmisteluosasto
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO

Kirjeenne OM 7/41/2008

Lausunto työryhmämietinnöstä 2009:17 
"Oikeudenkäyntiavustajien kelpoisuus ja valvonta"

Pohjois-Karjalan käräjäoikeus esittää kunnioittavasti lausuntonaan työryhmämietinnöstä seuraavaa:

Esityksen tavoitteet

Työryhmän esittämät tavoitteet ovat hyviä ja kannatettavia. 

Nykyiset oikeudenkäyntiasiamiesten ja -avustajien laissa säädetyt kelpoisuussäännökset ja ammatillinen valvontajärjestelmä, joka kohdistuu vain asianajajiin ja oikeusavustajiin, eivät riittävällä tavalla takaa oikeudenkäyntiasiamiesten ja -avustajien ammattitaitoa. Eri oikeudenkäyntiasiamiesten ja -avustajien tiedolliset ja taidolliset valmiudet niin aineellisissa kuin prosessuaalisissakin kysymyksissä sekä ammattieettinen pätevyys vaihtelevat huomattavasti. Tämä koskee sekä asianajajakuntaa että muita oikeudenkäyntiasiamiehenä ja -avustajana toimivia, vaikkakin on todettava, että pääosa oikeudenkäyntiavustajista hoitaa tehtävänsä asiantuntevasti ja ammattieettisesti hyväksyttävällä tavalla.    

 Oikeudenkäynnin asianosaisen oikeusturvan kannalta on ensiarvoisen tärkeää, että oikeudenkäyntiasiamies ja -avustaja hallitsee hyvin asiaa koskevan aineellisen oikeuden ja tuntee oikeudenkäyntimenettelyn asian hoidolle asettamat vaatimukset. Oikeudenkäyntiasiamiesten ja -avustajien heikko prosessaaminen on toisinaan vaikeuttanut tuomioistuinten työtä ja aiheuttanut asianosaisten oikeusturvan toteutumiselle ongelmia. Erityisesti dispositiivisissa asioissa nämä ongelmat ovat voineet heijastua tuomioihin saakka. Laiminlyönnit prosessuaalisten säännösten noudattamisessa ovat omiaan lisäämään asianosaisten kustannuksia oikeudenkäynnissä. Oikeudenkäyntiavustajien kelpoisuusehtoja koskevan lainsäädännön ajanmukaistaminen ja kelpoisuusehtojen kiristäminen onkin tarpeen erityisesti oikeudenkäynnin asianosaisten oikeusturvan parantamiseksi.

 Arvioitaessa oikeudenkäyntiasiamiesten ja -avustajien asemaa oikeudenhoidon orgaanina on toisaalta perusteltua kohdistaa heidän ammattitaitoonsa ja ammattietiikkaan odotuksia myös yhteiskunnallisesta näkökulmasta. Oikeudenkäyntimenettelyjen kehittäminen ja tyydyttävä oikeudenhoito edellyttävät asianmukaisesti ja ammattitaitoisesti  toimivaa avustajakuntaa. Oikeudenkäyntiasiamiesten ja -avustajien puutteellinen toiminta voi vähentää asianosaisten ja suuren yleisön luottamusta myös oikeuslaitokseen, vaikka asian lopputulos tai korkeat oikeudenkäyntikustannukset olisivatkin seurausta heidän avustajien menettelystä asian hoidossa, eikä tuomioistuimen toiminnasta.

 Ammattitaitoon kuuluu tiedollinen ja taidollinen pätevyys asian hoitamiseksi ja korkealuokkainen ammattietiikka. Erityisen ongelmallista nykytilassa onkin se, että hyvä asianajajatapa velvoittaa vain asianajajaliiton jäseniä ja julkisia oikeusavustajia. Muiden oikeudenkäyntiasiamiesten ja -avustajien osalta ei ole olemassa mitään yhtenäistä tai vakiintunutta ammattieettistä säännöstöä. Tämän vuoksi on hyvin tärkeää, että kaikille oikeudenkäyntiasiamiehille ja -avustajille asetetaan työryhmän esittämällä tavalla velvollisuus noudattaa samanlaisia ammattieettisiä säännöksiä ja että näiden noudattamista myös kattavasti valvotaan.

Nykytilan ongelmat 

Tuomioistuimen näkökulmasta tarkasteltuna asianmukaiseen asianhoitoon liittyvät ongelmat oikeudenkäynneissä koskevat erityisesti seuraavia kysymyksiä:

1) Asianosaisen kyky ajaa itse asiaansa oikeudenkäynnissä
2) Tuomioistuimen mahdollisuus puuttua oikeudenkäyntiasiamiehen tai -avustajan virheisiin ja laiminlyönteihin yksittäisessä asiassa    
3) Uusien alalle tulevien oikeudenkäyntiasiamiesten ja -avustajien puutteellinen ammattitaito ja prosessuaalinen kokemus    

Työryhmän ehdotus ei anna kaikilta osin riittävää vastausta näihin oikeudenhoidossa käytännössä esille tuleviin ongelmiin. 

1) Asianosaisen oikeus ajaa itse asiaansa ja avustajan määrääminen viran puolesta

Työryhmä on mietinnöstä ilmenevillä perusteilla päätynyt siihen, että se ei ehdota rajoituksia asianosaisen oikeuteen ajaa itse asiaansa eikä esitä laajennusta oikeudenkäyntiavustajan määräämiseen viran puolesta. Poikkeuksena on ehdotuksessa esitetty avustajapakko ylimääräiseen muutoksenhakuun korkeimmassa oikeudessa.   

Kuten työryhmä on mietinnössään todennut suomalaiseen kansanomaiseen oikeudenkäyntiperinteeseen kuuluu, että asianosaisella on oikeus ajaa itse asiaansa. Työryhmä on todennut, että yhteiskunnan ja oikeusjärjestelmän kehitys, erityisesti oikeudenkäyntien ja niissä käsiteltävien asioiden monimutkaistuminen, ovat jossakin määrin vaikeuttaneet tämän perinteisen lähtökohdan ylläpitämistä. Esimerkiksi laajan riita-asian ajaminen edellyttää asiantuntemusta, jota asianosaisella itsellään ei yleensä ole. Työryhmä on kuitenkin päätynyt säilyttämään nykyisen järjestelmän ennallaan, koska nykytilassa ei työryhmän näkemyksen mukaan ole sellaisia ongelmia, jotka edellyttäisivät näin merkittävän periaatteellisen muutoksen tekemistä.      

Työryhmän mietinnöstä ei selviä millä tavoin ja missä laajuudessa nykytilassa ilmeneviä ongelmia on tämän kysymyksen osalta selvitetty. Pohjois-Karjalan käräjäoikeus pitää tarpeellisena, että asia- tai intressikohtaisesti rajoitettua avustajapakkoa tai ainakin mahdollisuutta määrätä avustaja viran puolesta tutkittaisiin ja arvioitaisiin syvällisemmin ja perusteellisemmin kuin työryhmän mietinnössä on nyt tehty.   

 Yhteiskunnallisten ja taloudellisten ongelmien monimutkaistumisen seurauksena myös oikeudenkäyntien kohteena olevat asiat ovat laajentuneet ja vaikeutuneet. Oikeussäännökset ja oikeudelliset menettelynormit ovat muuttuneet ja erityisesti prosessuaalisten menetelmien kehittäminen etenee kaiken aikaa. Asianosaiset tarvitsevat oikeudenkäynneissä eri syistä yhä useammin aikaisempaa ammattitaitoisempaa oikeudellista asiantuntija-apua. Työryhmän esittämien uudistusten tavoitteena on se, että tuomioistuimessa oikeudenkäyntiasiamiehenä tai -avustajana toimisi jatkossa vain ammattitaidoltaan ja ammattieettisesti korkeatasoinen avustaja. Tähän nähden voidaan pitää epäjohdonmukaisena ja uudistuksen tavoitteiden vastaisena, että asianosainen itse saisi edelleen kaikissa tilanteissa - asian laadusta ja laajuudesta riippumatta-   ajaa oikeudenkäynnissä omaa asiaansa. Onkin perusteltua kysyä, turvaako perinteinen järjestelmä tosiasiallisesti enää ihmisten oikeuksien toteutumisen oikeudenkäynneissä riittävällä tavalla.

 Alioikeusuudistuksessa ja rikosasioiden oikeudenkäyntimenettelyn uudistamisessa 1990 -luvulla tuomarin roolia ja oikeudenkäynnin eri toimijoiden tehtäviä ja vastuita selkiytettiin. Tuomarin ensisijaisena tehtävänä on huolehtia oikeudenkäyntimenettelyn yleisestä asianmukaisuudesta ja keskittyä asian objektiiviseen ratkaisemiseen. Tuomarin tehtäviin ei kuulu pääsääntöisesti selvittää itsenäisesti asian tosiseikastoa, vaan tämä on lähtökohtaisesti asianosaisten vastuulla, jota tuomarin materiaalinen prosessinjohtovelvollisuus vain täydentää. Vaikka tuomioistuimen tehtävänä onkin soveltaa lakia viran puolesta, on myös asianosaisten tunnettava asiaa koskevaa aineellista säännöstöä kyetäkseen esittämään vaatimuksia ja niille asiaan vaikuttavia perusteita oikeudenkäynnissä.  Jos asiaa lähdetään ajamaan oikeudessa virheellisillä perusteilla, ei tilannetta etenkään dispositiivisissa riita-asioissa voida korjata tuomioistuimen materiaalisen prosessinjohdon avulla, ainakaan vaarantamatta tuomioistuimen puolueettomuutta asiassa. Asian menestyksellinen hoitaminen edellyttää myös oikeudenkäyntimenettelyä koskevien säännösten hallitsemista ja kykyä toimia niiden mukaisesti.  

Asian ohjaaminen oikeaan suuntaan vielä oikeudenkäynnin aikana on mahdollista, jos asianosainen saa riittävää asiantuntija-apua. Rikosasioissa puolustajan tai avustajan määrääminen viran puolesta on jo varsin laajasti mahdollista, mutta riita-asioissa nykyinen järjestelmä ei anna tuomioistuimelle mitään mahdollisuutta määrätä täysivaltaiselle asianosaiselle avustajaa vastoin tämän tahtoa, olipa kysymys miten laajasta ja merkityksellisestä asiasta tahansa. 

Oikeudenkäynnin asiantuntematon hoito ei vaaranna ainoastaan kyseisen asianosaisen omaa oikeusturvaa, vaan sillä on merkittävä vaikutus myös oikeudenkäynnin vastapuolen asemaan ja oikeudenkäynnin sujuvuuteen yleisesti. Rönsyilevien  kirjelmien, oikeudellisesti perustelemattomien vaatimusten, laajojen liiteasiakirjojen ja asiaan vaikuttamattomien todistajien myötä koko oikeudenkäynti on vaarassa paisua ja sotkeutua. Tämä kaikki on omiaan pitkittämään asian käsittelyä ja lisäämään myös toisten asianosaisten kustannuksia oikeudenkäynnissä. Jutun voittaminen asian viime vaiheessa ei välttämättä korvaa toisille asianosaisille aiheutunutta haittaa asian viivästymisestä, eikä oikeudenkäyntikulukorvausta koskevan tuomion täytäntöönpano läheskään aina johda todelliseen taloudelliseen hyvitykseen. 
 
Nykytilanteen kriittinen ja perusteellinen arvioiminen on tarpeen, vaikka kysymys onkin hyvin merkittävästä periaatteellisesta muutoksesta suomalaiseen oikeudenhoidon perinteeseen. Vaikka tuomioistuimissa käsiteltävät asiat ovatkin keskimäärin vaikeutuneet, on selvää, että kaikki asiat ja prosessilajit eivät edellytä oikeudenkäyntiavustajan käyttämistä. Avustajapakon tai ainakin viran puolesta määrättävän avustajan käyttömahdollisuutta tulisi kuitenkin edelleen harkita asiaryhmittäin ja prosessilajeittain sekä käsiteltävän intressin merkittävyyden perusteella. Yhteiskunnallisen ja oikeudellisen kehityksen perusteella voidaan jo nyt ennakoida, että tulevaisuudessa asianosaiset tulevat tarvitsemaan entistä enemmän ammattitaitoista asiantuntija-apua vaikeissa asioissaan kaikissa prosessilajeissa.

2) Tuomioistuimen mahdollisuus puuttua oikeudenkäyntiasiamiehen tai -avustajan virheisiin tai laiminlyönteihin yksittäisessä asiassa    

Asianosaisten saaman oikeudellisen asiantuntija-avun tulee olla oikeudenkäynnissä virheetöntä ja ammattieettisesti korkeatasoista, koska asianosaiset itse eivät välttämättä kykene huomaamaan tai tunnistamaan oikeudenkäyntiasiamiehensä tai -avustajansa puutteellisesta ammattitaidosta johtuvia oikeudenmenetyksiään.

Työryhmän ehdottamien uudistusten myötä kaikki oikeudenkäyntiasiamiehet ja -avustajat saadaan samankaltaisten ammattieettisten säännösten ja yhtäläisen valvontajärjestelmän piiriin, mitä on pidettävä huomattavana parannuksena nykytilaan. Samanaikaisesti valvontajärjestelmän luomisen yhteydessä tulisi yhtenäistää myös tuomioistuimen tilannekohtaista valvontaa koskevat perusteet ja menetelmät. Tuomioistuimella on nykyisin mahdollisuus valvoa oikeudenkäyntiasiamiesten ja -avustajien toimintaa oikeudenkäymiskaaren 15 luvun 10 a §:n nojalla. Tuomioistuin voi evätä oikeudenkäyntiasiamieheltä oikeuden esiintyä kyseisessä asiassa tai kieltää häntä toimimasta tietyn ajan tässä tuomioistuimessa. Esiintymiskieltoja on käytännössä annettu hyvin harvoin ja vain räikeimmissä tapauksissa. Säännökseen perustuvaa valvontaa ei voida pitää kovin tehokkaana, eikä se sovellu sellaisiin tilanteisiin, joissa asiamiehen tai avustajan menettely on virheellistä, mutta menettelyn moitittavuus ei vielä ylitä esiintymiskiellon määräämisen edellytystä.

Työryhmä ei ehdota tuomioistuimen valvonnan laajentamista tai valvontakeinojen lisäämistä, vaan ammattieettisten kurinpitoasioiden käsittelyn esitetään tapahtuvan erillisessä valvontamenettelyssä tuomioistuimen ilmoituksesta. Pohjois-Karjalan käräjäoikeus ei pidä ehdotettuja keinoja riittävinä.

On totta, että asiamiesten ja avustajien valvontatehtävää ei ole perusteltua asettaa ainakaan pääsääntöisesti asiaa käsittelevän tuomioistuimen vastuulle. Kesken oikeudenkäynnin käytävä kurinpitomenettely asianosaisen asiamiestä tai avustajaa vastaan voi heikentää tuomioistuimen puolueettomuutta ainakin kyseisen asianosaisen silmissä. Käytännössä oikeudenkäyntiasiamiehen tai -avustajan menettelyn virheet tai laiminlyönnit yksittäisessä tapauksessa voivat kuitenkin vaikeuttaa merkittävästi asian käsittelyä, vaikka menettelyn moitittavuus ei vielä esiintymiskieltoa edellyttäisikään, eikä tällöin menettelyn arvioimisen siirtäminen erilliselle valvontaelimelle, joka omalla aikataulullaan tutkii asian, ratkaise ongelmia tässä oikeudenkäynnissä. 

Pohjois-Karjalan käräjäoikeus pitää tärkeänä, että tuomioistuimen mahdollisuutta suorittaa tilannekohtaista valvontaa laajennetaan esitetystä myös niissä tilanteissa, joissa esiintymiskiellon kriteerit eivät vielä täyty. Tuomioistuin joutuu ratkaisutoiminnassaan väistämättä tekemään muitakin päätöksiä, jotka eivät miellytä kaikkia jutun asianosaisia, eikä tämä seikka kuitenkaan vähennä tuomioistuimen objektiivisuutta asiassa. Voidaankin kysyä kumpi on asianosaisen oikeusturvan kannalta haitallisempaa: se, että tuomioistuin oikeudenkäynnin aikana huomauttaa tai varoittaa oikeudenkäyntiasiamiestä tai -avustajaa tämän virheellisestä menettelystä vai se, että tuomioistuin sallii virheellisen menettelyn jatkuvan senkin uhalla, että asianosainen tämän menettelyn johdosta häviää jutun.   

Pohjois-Karjalan käräjäoikeus kannattaa tuomioistuinlaitoksen kehittämiskomitean mietinnössään (2003:3) esittämää kehityssuuntaa. Tuomioistuimen valvontaa koskeva lainkohta tulisi kirjoittaa siten, että tuomioistuimen tulee oikeudenkäynnin aikana puuttua asiaan, mikäli tuomioistuin havaitsee selviä epäkohtia oikeudenkäyntiasiamiehen tai -avustajan menettelyssä. Tuomioistuimen valvontaa varten tulisi luoda nykyistä kevyempiä keinoja puuttua tehtävänsä laiminlyövän tai epäasiallisesti käyttäytyvän
oikeudenkäyntiasiamiehen ja -avustajan toimintaan. Tällaisia keinoja voisivat olla esimerkiksi tuomioistuinlaitoksen kehittämiskomitean ehdottamat puhuttelu, huomion kiinnittäminen ilmenneeseen epäkohtaan taikka suullinen tai kirjallinen huomautus ja varoitus. 

Tuomioistuimien valvontaa varten tulisi myös luoda keskitetty rekisteri, josta olisi saatavilla tieto toisten tuomioistuimien asettamista esiintymiskielloista. Näillä tiedoilla voi olla merkitystä arvioitaessa oikeudenkäyntiasiamiehen tai -avustajan menettelyn moitittavuutta yksittäistapauksessa. Samankaltaisen moitittavan menettelyn toistuminen eri tuomioistuimissa voi antaa perustellun aiheen puuttua oikeudenkäyntiasiamiehen tai -avustajan virheelliseen toimintaan jo varhaisessa vaiheessa.       
 
Oikeudenkäyntiasiamiesten ja -avustajien itsenäisen ja riippumattoman aseman turvaamiseksi on tärkeää, että kaikki valvontatoimet perustuvat ennakoitaviin, tasapuolisiin ja yhtenäisiin perusteisiin. Oikeudenkäymiskaaren 15 luvun 10 a §:ssä tälle arvioinnille annetut lähtökohdat ovat kuitenkin hyvin väljät ja tulkinnanvaraiset. Työryhmän mietinnössä esitetään, että kaikki oikeudenkäyntiasiamiehet ja -avustajat olisivat velvollisia noudattamaan hyvää asianajajatapaa koskevia asianajajayhdistyksen ohjeita oikeusministeriön tarkemmin säätelemässä laajuudessa. Myös tuomioistuimen valvontaa koskeva lainkohta olisi tällöin luontevaa kytkeä hyvää asianajajatapaa koskeviin säännöksiin tai ainakin tätä yleisempään käsitteeseen hyvästä asianajotavasta. Tuomioistuimen valvontamenettelyllä olisi tällöin mahdollista korjata epäkohtia yksittäisissä asioissa. Erillisen valvontaelimen tehtävänä olisi puolestaan arvioida oikeudenkäyntiasiamiehen tai -avustajan toimintakelpoisuus jatkossa.     

Esitutkintalain, pakkokeinolain ja poliisilain kokonaisuudistusta koskevassa komiteamietinnössä (2009:2) ehdotetaan uuteen esitutkintalakiin otettavaksi säännöstä, jonka mukaan avustajana yksittäistapauksessa ei saa  toimia se, joka on ryhdyttyään avustajaksi kyseisessä asiassa menetellyt lain tai hyvän asianajotavan vastaisesti siten, että hänen jatkamisensa avustajana oletettavasti vaikeuttaa merkittävästi asian selvittämistä (ETL 11 luku 3 § 2 mom. 7 kohta). Avustajan kelpoisuuden esitutkinnassa ratkaisisi tutkinnanjohtaja, jonka päätöksen asiaan osallinen voisi saattaa pääasiaa käsittelevän tuomioistuimen ratkaistavaksi. Mikäli em. lakiesitys hyväksytään tässä muodossa, tuomioistuimet tulevat arvioimaan oikeudenkäyntiavustajien menettelyä hyvän asianajotavan pohjalta jo esitutkintavaiheessa. Samanlaiset arviointikriteerit tulisi vahvistaa noudatettavaksi myös arvioitaessa asiamiesten ja avustajien menettelyä oikeudenkäynnin aikana.                
          
3) Alalle tulevien oikeudenkäyntiasiamiesten ja -avustajien ammattitaito ja prosessuaalinen kokemus   

Työryhmän ehdotuksen mukaan lupa oikeudenkäyntiavustajana toimimiseen voidaan myöntää henkilölle, joka on saavuttanut riittävän perehtyneisyyden oikeudenkäyntiasiamiehen ja - avustajan tehtävään. Ehdotuksen mukaan tällainen riittävä perehtyneisyys on henkilöllä, joka on 
1) suorittanut asianajajista annetussa laissa tarkoitetun asianajajatutkinnon
2) suorittanut tuomioistuinharjoittelun
3) toiminut vähintään vuoden ajan apulaissyyttäjänä tai 
4) toiminut yliopistollisen tutkinnon suorittamisen jälkeen vähintään vuoden ajan muussa tehtävässä, joka olennaisesti perehdyttää oikeudenkäyntiasiamiehen tai -avustajan tehtävään.

Luvan saanut oikeudenkäyntiavustaja on oikeudenkäyntiasiamiehen tai -avustajan tehtävissään velvollinen noudattamaan hyvää asianajajatapaa koskevia ohjeita asetuksessa tarkemmin säädetyin osin. Oikeudenkäyntiasiamiehen ja -avustajan tehtävien asianmukainen hoitaminen tuomioistuimessa edellyttää siten paitsi riittävää prosessuaalista tietotaitoa ja kokemusta, myös velvoittavien eettisten sääntöjen sisällön tuntemista.

Koska alalle siirtymisen edellytyksiä ei voida asettaa liian korkealle, voidaan tuomioistuinharjoittelun suorittaneen henkilön sekä apulaissyyttäjänä vähintään vuoden ajan toimineen henkilön katsoa saavuttaneen näissä tehtävissään riittävän prosessuaalisen perehtyneisyyden. Tällöin on kuitenkin muistettava, että tuomioistuinharjoittelijan ja apulaissyyttäjän näkökulma oikeusprosessissa on täysin erilainen kuin oikeudenkäyntiasiamiehellä tai -avustajalla. Nykymuotoiseen tuomioistuinharjoitteluun ei liity sellaista koulutusjaksoa, joka perehdyttäisi harjoittelijaa hyvän asianajajatavan sisältöön tai vakiintuneisiin käytäntöihin, eikä näihin eettisiin sääntöihin perehdyttämisen voida myöskään katsoa luontevasti kuuluvan tuomioistuimen tehtäviin tai syyttäjäkoulutukseen.

Vastaavasti edellä 4 kohdassa tarkoitettu muussa työtehtävässä toimiminen ei välttämättä perehdytä henkilöä riittävällä tavalla oikeudenkäyntiasiamiestä tai -avustajaa koskeviin ammattieettisiin ohjeisiin, vaikka työtehtävien hoitaminen antaisikin prosessuaaliset valmiudet asiamiehen tai avustajan tehtävään.    

Suomen Asianajajaliiton nykysisältöisen asianajajatutkinnon tarkoituksena on varmistaa, että asianajajaksi pyrkivä tuntee asianajotoimintaa koskevien keskeisten lainsäännösten sisällön sekä erityisesti asianajotoimintaa koskevat eettiset säännöt. Myös edellä 2-4 kohdissa tarkoitettujen lupaa hakevien henkilöiden  luvan edellytyksenä tulisi olla riittävä perehtyneisyys näihin eettisiin sääntöihin. Näiden henkilöiden luvan edellytyksenä tulisikin olla nykyistä asianajajatutkintoa vastaavaa koe ammattieettisestä sääntelystä tai vähintäänkin pakollinen osallistuminen koulutukseen, jossa perehdytään syvällisesti oikeudenkäyntiasiamiehiä ja -avustajia velvoittavien eettisten sääntöjen sisältöön.       

 Tällä hetkellä asianajajatutkinto koostuu kirjallisesta kokeesta ja yksipäiväisestä käytännön kurssista. Asianajajatutkinto nykymuodossaan ei pidä sisällään erillistä prosessuaalista koulutusta tai  asianajajaksi pyrkivän prosessuaalisia taitoja testaavaa koetta, mitä on pidettävä nykymuotoisessa tutkinnossa puutteena oikeudenkäyntiavustajan tehtäviin valmistamisen kannalta. Työryhmän mietinnössä on todettu, että asianajajatutkinnon sisältöä on tarkoitus kehittää siten, että se soveltuu myös tähän tarkoitukseen. Vaikka osa asianajajista ei erikoistumisen vuoksi tule hoitamaan lainkaan tuomioistuinasioita, asianajajatutkintoa on tämän tehtävän toteuttamiseksi kehitettävä siten, että koe testaa selkeästi oikeudenkäyntiasiakirjojen laatimiseen, asian suulliseen ajamiseen ja todistajankuulusteluun valmistelevia taitoja.

 Ammattitaidon ylläpitäminen asiantuntijatehtävissä muuttuvassa yhteiskunnassa edellyttää kaikilta toimijoilta jatkuvaa ja ajantasaista kouluttautumista. Asianajajaliiton jäsenyyden edellyttämä koulutusvelvoite ei tällä hetkellä aina käytännössä toimi kunnolla ja osa asianajajista ei osallistu koulutukseen riittävällä tavalla. Liittoon kuulumattomilla oikeudenkäyntiasiamiehillä ja -avustajilla ei ole minkäänlaista koulutusvelvoitetta, vaan täydennyskoulutuksen hankkiminen riippuu täysin kyseisen henkilön omasta harkinnasta. Oikeudenkäyntiasiamiehenä tai -avustajana toimimista koskevaan lupaan tulisikin kytkeä myös velvollisuus osallistua säännöllisesti täydennyskoulutukseen ja tämän koulutusvelvoitteen täyttämistä tulisi valvoa riittävällä tavalla sekä asianajajien että muiden luvan saaneiden oikeudenkäyntiavustajien osalta. 
 
Lausunnon valmistelusta on vastannut käräjätuomari Tuija Turpeinen.

Joensuussa helmikuun 5. päivänä 2010

Laamanni 		Juhani Mähönen