SOSIAALI- JA TERVEYSMINISTERIÖ		MUISTIO			STM125:02/2001
Sosiaali- ja terveyspalveluosasto
							26.9.2001		

Eri henkilöstöryhmien työvoiman tarve, keskinäinen työnjako ja yhteistyö. johtamisen vahvistaminen, työolosuhteiden kehittäminen ja alan vetovoimaisuuden lisääminen. täydennyskoulutuksen järjestäminen

Terveydenhuollon työvoimatilanne muuttuu nopeasti. Lääkäripula vaikeuttaa sekä perusterveydenhuoltoa että  erikoissairaanhoitoa. Lähivuosina lääkäreitä jää edelleen eläkkeelle selvästi enemmän kuin uusia valmistuu. Lääkärikoulutusta on viime vuosina lisätty, mutta lisääntyneet koulutusmäärät vaikuttavat vasta vuosien kuluttua. Hoitohenkilökunnasta osa on työtä vailla, eräistä ryhmistä on jo pulaa.  Tilanne vaikeutuu nopeasti lähivuosina kun suuri määrä henkilöstöä saavuttaa eläkeiän. 

Terveyskeskusten lääkäripula on johtamassa siihen, että vain kiireisimmistä tehtävistä suoriudutaan. Ehkäisevä työ, terveystarkastukset ja terveysvalistus ja kehittämistyö ovat jäämässä liian vähälle huomiolle. Pula vaikeuttaa tällä hetkellä myös väestövastuisen toimintatavan kehittämistä. Myös useista  erikoislääkäriryhmistä, mm silmälääkäreistä, psykiatreista ja ortopedeista, on tällä hetkellä pulaa kunnallisella sektorilla. Siirtymistä kunnalliselta sektorilta yksityiselle sektorille on tapahtunut erityisesti näillä erikoisaloilla. Sairaanhoitopiirit eivät ole onnistuneet aikaansaamaan riittävästi työvoimakiertoa alueillaan. Paitsi ja täydennyskoulutusfunktio, tällä kierolla saattaisi olla myös työvoiman saatavuuteen liittyviä vaikutuksia.

Suomessa on väestöön suhteutettuna terveydenhuollon kaikkia keskeisiä työntekijäryhmiä yhtä paljon tai enemmän kuin muissa Pohjoismaissa. Vertailun tulos on  saman suuntainen, jos työntekijämääriä mitataan terveydenhuollossa tehtyinä työvuosina  Terveydenhuoltohenkilöstön keskinäistä työnjakoa Suomessa leimaa sairaanhoitajien muita Euroopan  maita itsenäisempi asema. Sairaanhoitajat tekevät meillä useita sellaisia hoitotoimenpiteitä, jotka muualla on rajattu lääkäreiden tehtäväksi Sairaanhoitajien ja perushoitajien välisestä työnjaosta on vuosia käyty keskustelua. Perus-ja lähihoitajien määrä on vähenemässä.

Terveydenhuollon yksiköiden johtamistehtäviin on edetty ammatillisilla ansioilla eikä yhteistyökykyä ja organisointi- ja toimeenpanotaitoja ole valinnoissa otettu riittävästi huomioon. Viime vuosina on järjestetty terveydenhuollon johtamiskoulutus on kuitenkin parantanut tilannetta. 

Hoitomahdollisuuksien tulosten kriittinen arviointi on osa terveydenhuollon johtamista. Henkilöstön koulutusta tulisi suunnata niin, että olemassa olevat voimavarat suunnataan parhaalla mahdollisella tavalla sairauksien ehkäisemiseen, lieventämiseen ja parantamiseen.

Kunnallisen palvelujärjestelmän houkuttelevuuteen työnpaikkana vaikuttavat  palkkataso ja työolosuhteet. Vaikka terveydenhuollossa on tarjolla  palkitsevaa ja ihmisläheistä työtä, työtyytyväisyys alalla on vähenemässä. Ylikuormitus ja työuupumus ovat alalla tutkimusten mukaan vakava ongelma. Työoloja voidaan parantaa kehittämällä henkilöstöjohtamista, lisäämällä yhteistyötä, järkeistämällä tehtäviä ja huolehtimalla jatkuvasta koulutuksesta ja tarvittaessa lisäämällä henkilökuntaa raskaimmissa työpisteissä. Terveydenhuoltoalan palkkaus on tällä hetkellä  muita  Pohjoismaita matalampi.

Terveydenhuollon menetelmät ja keinot kehittyvät nopeasti. Samoin kehittyvät koulutuksen toteuttamisen tekniset mahdollisuudet. Koulutus-ja varsinkin täydennyskoulutus tulee järjestää siten, että se toteutuu osittain etäopetuksena ja tukee työssä jaksamista ja käytännön ongelmien ratkaisua. Resurssien  tehokkaaksi hyödyntämiseksi ja laadun parantamiseksi tarvitaan jatkuvaa täydennyskoulutusta. Terveydenhuoltoalan täydennyskoulutus on järjestetty epätyydyttävästi. Merkittävä osa koulutuksesta on ulkopuolisten tahojen, mm. teollisuuden ja järjestöjen rahoittamaa.  Täydennyskoulutukseen tulee varata työnantajan toimesta riittävästi varoja ja sen tulee olla suunniteltua ja kattaa työntekijät nykyistä tasaisemmin. Muiden tahojen järjestämän koulutuksen tulee tarkoituksenmukaisella tavalla täydentää työnantajan antamaa koulutusta. 

Lääkäreiden peruskoulutuksessa ei kiinnitetä riittävästi huomiota niihin tekijöihin, jotka ovat tärkeitä palvelujärjestelmän laadun, tehokkuuden, taloudellisuuden ja vaikuttavuuden kannalta. Sairaanhoitajakoulutuksen on useissa yhteyksissä arveltu olevan liian teoreettista ja antavan huonosti valmiuksia käytännön työhön. Siten myös terveydenhuoltoalan perus- ja jatkokoulutuksen sisältöä tulisi arvioida kriittisesti.

Taustatyön aikana tulee erityisesti selvittää:

•	Miten vastikään valmistuneen työvoimatarpeen ennakointitoimikunnan (STM 2001:7) ehdotusten toimeenpano voidaan varmistaa?

•	Miten eri henkilöstöryhmien täydennyskoulutusjärjestelmää voidaan nykyisen ja tulevan koulutustarpeen valossa parhaiten kehittää ja miten se tulee rahoittaa?

•	Miten työolosuhteita voidaan parantaa ja työssä pysymistä edistää kehittämällä johtamista ja johtamiskäytäntöjä?

•	Kuinka ja missä määrin keskeisten työntekijäryhmien työnjakoa voidaan  kehittää?

•	Miten terveydenhuollon eri henkilöstörymien perus- ja jatkokoulusta voidaan kehittää siten, että koulutus parhaiten vastaa palvelujärjestelmän tarpeisiin?

•	Mitkä ovat ne toimenpiteet, joilla edellä esitetyt ehdotukset toteutetaan?