Oikeusministeriölle

Asia: Lausunto rasistisia rikoksia koskevasta työryhmämietinnöstä 3/2010

Asiassa on kyse kansallisista lainsäädäntötoimista, joilla toteutetaan Euroopan neuvoston tietoverkkorikollisuutta koskevan yleissopimuksen eräitä rasistisia rikoksia koskevan lisäpöytäkirjan kriminalisointivelvoitteet sekä EU:n rasismirikospuitepäätöksen vastaavat velvoitteet. Lisäpöytäkirjan kaikkiin velvoitteisiin ei ole tarkoitus sitoutua, vaan pohjoismaisen linjan mukaan artikloihin tultaisiin tekemään kolme varaumaa. Varaumia perustellaan sananvapauden vahvalla asemalla pohjoismaiden lainsäädännössä. Yleissopimus edellyttäisi muuten suhteellisen vähäisten tekojen kriminalisointia, mikä voisi tulla ongelmaksi. Joukkotuhonnan vähättelyä tai puolustelua koskevaa kriminalisointivelvoitetta  pidetään ongelmallisena vastaavasti syystä.  

Näitä esitettyjä varaumia voi pitää perusteltuina, mutta ne herättävät kuitenkin jossain määrin kysymyksen siitä, mistä viime kädessä on kyse. Onko pohjoismaissa yksinkertaisesti vahvempi sananvapauden suojan perinne, vai ollaanko pohjoismaissa ja erityisesti Suomessa jollain tavoin etäämpänä Euroopan historian suurista tapahtumista ja ollaanko tässä mielessä haluttomia liittymään näihin eurooppalaisiin pyrkimykseen suitsia julkista keskustelua jopa rikosoikeuden keinoin, kun tullaan holokaustin tapahtumisen kieltämiseen ja sen luokan ilmiöihin. Voi lisäksi arvella, että aihe saattaa piankin palata poliittiselle agendalle, kun rasismipuitepäätöstä ryhdytään uudistamaan. 

Rajoitan kommenttini muutamaan kohtaan. 

Koventamisperusteen uutta kielellistä muotoilua en pidä onnistuneena. Rikoksen tekeminen … perusteen vuoksi on epämääräistä, ja kielellinen tulkinta kattaisi sekä perusteen motiivina että perusteen teon syynä. Esimerkiksi tekijän vammaisuus voi joskus olla teon syy, mutta se ei silloin ole koventamisperusteeksi soveltuva motiivi.  

Pidän kiihottamisrikokseen esitettyä 2 momentin rajaavaa säännöstä monesta syystä ongelmallisena. Perusteluiden valossa jää epäselväksi, onko tälle rikoslakiin esitetylle säännökselle ajateltu itsenäistä normatiivista merkitystä. Toisinaan (s. 53) voisi päätellä näin ajatellun (”Lisäyksen tarkoituksena on mahdollistaa voimakkaidenkin…”), toisinaan taas ei (”.. tarkoituksena ei ole muuttaa… säännöksen soveltamisalaa”).  

Rajaus tieteeseen ja taiteeseen jää väistämättä epätarkaksi, koska tieteen ja taiteen määrittely on vaikeaa jollei mahdotonta. Lisäksi säännöksessä sidotaan rajausperusteen soveltaminen kyseisen elämänalueen hyväksyttäviin käytäntöihin, mikä ei voi olla perusteltua. Huono ja epäeettinenkin tiede on tiedettä, ja sellaisena se kuuluu tieteen vapauden piiriin. Epäeettistä tiedettä varten on omia tutkimuseettisiä toimielimiään. 

Aivan vastaavasti, tai vielä räikeämmin, on mahdotonta laatia sääntöjä hyväksyttävälle taiteelle, koska taideteos usein rikkoo taiteen sääntöjä taiteen nimissä. Hyväksyttävyyden rajoja ei saada elämänkäytäntöjen piiristä, vaan nimenomaan rikosoikeudellisesta tarkastelusta. Kriteeri ”ajankohtaisten tai  historiallisten tapahtumien selostamiseksi” on yhtä lailla epämääräinen. Lopputulos on, että rajoituslausekkeen merkitys jää epäselväksi. Sillä pyritään keräämään tietyt yleisemmät sananvapauden käyttöön liittyvät normatiiviset rajoitusperusteet, mutta joko rajauslausekkeella tuotetaan uusia ongelmia tai sitten se jää vain muistuttamaan tarpeesta olla supistamatta ilmaisunvapautta tietyissä yhteyksissä enempää kuin on välttämätöntä. Mahdollisesti jokin neutraalimpi ilmaisutapa olisi oikeampi, tai sitten riittäisi, että perusteluissa selvitetään noita rajoittavia näkökohtia.  

Jossain yhteydessä hallituksen esitystä olisi aiheellista ottaa esille laki sananvapauden suojasta joukkoviestinnässä ja sen tarkoittama erityinen syyteoikeusjärjestely. Tuolla syyteoikeusjärjestelyllä oli perusteena juuri tarve varmistaa syytekäytännön yhdenmukaisuus  ja asiaan liittyvien perusoikeusnäkökohtien huomioon ottaminen, kuten HE 54/2002 vp:stä ilmenee.  

Internet-sivustojen ylläpitäjän rikosoikeudellinen vastuu. Sääntelyyn liittyvien ongelmien ja oikeustilan epäselvyyden vuoksi olisi tässä vaiheessa perusteltua olla esittämättä tiukennettuja valvontavelvollisuuksia, tai sitten tulisi vain hyvin yleisluonteisesti säätää uudesta tiukemmasta velvollisuudesta.  

Lakiesityksen jatkovalmistelussa olisi luontevaa, että samassa yhteydessä kumottaisiin loukkaamistyyppinen uskonrauhan rikkomisen kriminalisointi. Nykyiselle sääntelylle ei enää ole hyväksyttävää kriminaalipoliittista perustelua, ja kansainvälisestikin sääntelyn painopiste on siirtynyt nimenomaan kiihottamisrikoksen tyyppiseen suojaamistapaan. Euroopan neuvostossa kysymystä on käsitelty varsin runsaasti. ks. esim. Recommendation 1805 (2007). Blasphemy, religious insults and hate speech against persons on grounds of their religion http://assembly.coe.int/main.asp?link=/Documents/AdoptedText/ta07/EREC1805.htm
Suomi on Pohjoismaista ainoa, joka on enää soveltanut tällaista säännöstä. On pelättävissä, että jollei asiaa nyt oteta esille, se lykkääntyy pitkäksi aikaa, koska juuri koskaan ei valmistella dekriminalisointia koskevaa esitystä sellaisenaan, vaan ainoastaan osana laajempaa uudistusta.   

Helsingissä, 10.4.2010

Kimmo Nuotio
rikosoikeuden professori (vv.), tutkimusjohtaja
Helsingin yliopisto