Oikeusministeriölle

Asia: Lausuntopyyntö kuluttajansuojalain uudistamistarpeesta

Oikeusministeriö on pyytänyt lausuntoja kuluttajansuojalain muutostarpeista. Samalla ministeriö on pyytänyt kannanottoja sen laatimassa arviomuistiossa esitetyistä näkemyksistä. Pyydän saada esittää oman näkemykseni seuraavassa: 

Kokonaisuudistus vaiko osittaisuudistus?

Arviomuistiossa esitetään näkemys, jonka mukaan lain kokonaisuudistukselle ei ole tarvetta. Kannanotto tähän näkemykseen riippuu tietysti siitä, missä katsotaan kulkevan kokonais- ja osittaisuudistuksen välisen rajan. Mielestäni laki kaipaa uudistamista monilta osin, ja on makuasia kutsutaanko tällaista uudistusta kokonaisuudistukseksi vaiko pelkästään osittais-uudistukseksi. 

KSL 1 luku - Yleiset säännökset

Arviomuistiossa todetaan sinänsä täysin perustellusti, että nykyinen kulutushyödykkeen käsite on varsin laaja, ja käytännössä olennaiseksi onkin muodostunut se, kenelle hyödykettä markkinoidaan ja kuka sitä hankkii. En kuitenkaan näe tarvetta vakiintuneen merkityssisällön omaavan käsitteen poistamiseen tai uudelleen määrittelyyn arviomuistiossa esitetyillä tavoilla. Käytännössä ne johtaisivat vain sekaannuksiin.

Sen sijaan kuluttajansuojalain tarjoaman suojan osalta tulisi harkita sen laajentamista koskemaan sellaisia voittoa tuottamattomia yhdistyksiä ja yhteisöjä, jotka hankkivat hyödykkeitä omaan kulutukseensa. Samoin suojaa voitaisiin laajentaa koskemaan myös sellaisia luonnollisia henkilöitä, jotka hankkivat kulutushyödykkeitä elinkeinotoiminnassaan käytettäviksi. Käytännössä esiintyy runsaasti näihin yhteisöihin ja henkilöihin kohdistuvaa harhaanjohtavaa markkinointia, minkä lisäksi ne tarvitsevat suojaa mm. kohtuuttomia sopimusehtoja vastaan. Erityisesti EU -kuluttajaoikeuden asettamien rajoitusten vuoksi lain soveltamisalan laajentamista voitaisiin tuskin kuitenkaan toteuttaa kuluttaja -käsitteen laajentamisen avulla, vaan tulisi todeta erikseen ne muut tahot, joille laki antaisi suojaa varsinaisten kuluttajien lisäksi.  

Elinkeinonharjoittaja -käsitettä tulisi selkeyttää taloudellisen hyödyn tavoittelua koskevan vaatimuksen osalta. Lakiahan on perinteisesti ja perustellusti sovellettu sellaisiin julkisen vallan ylläpitämiin palveluihin, joissa ei tavoitella voittoa, vaan käytännössä lähinnä pelkästään kustannusvastaavuutta (henkilökuljetukset rautateitse, postipalvelut, kaupunkien sisäinen linja-autoliikenne). Näiden osalta elinkeinonharjoittajan käsitteen ja soveltamiskäytännön välillä vallitsee nykyisin mielestäni selvä ristiriita. Se, että edellä mainittuja toimintoja harjoitetaan nykyään osakeyhtiömuodossa, ei mielestäni muuta tätä tilannetta.

KSL 2 - Markkinointi

Luvun uudistamistarve koskee sekä aineellisia säännöksiä että niiden rikkomisesta seuraavia sanktioita ja oikeutta niiden määräämiseen. 

Aineellisoikeudellinen sääntely:

Lukuahan uudistettiin vuonna 2008 markkinointidirektiivin implementoinnin seurauksena. Pitkälti direktiivin sekavuudesta johtuen myös uudistetusta 2 luvusta tuli vaikeaselkoinen. 

Keskeinen ongelma liittyy ns. vaikutuskriteeriin ja sen merkitykseen. Mitä vaikutuskriteerillä itse asiassa tarkoitetaan? Direktiivissä käytetään tältä osin sekaisin kahta määritelmää, jotka eivät vaikuta yhdenmukaisilta. Toisaalta puhutaan keskivertokuluttajan taloudellista käyttäytymistä vääristävästä vaikutuksesta (art. 5) ja toisaalta menettelystä, joka todennäköisesti saa keskivertokuluttajan tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei olisi muutoin tehnyt (art. 2e ja 6-8). Direktiivi jättää epäselväksi, onko sillä haluttu kiristää markkinointia koskevien säännösten soveltamisedellytyksiä jäsenvaltioissa, vaiko ainoastaan julkituoda se melko itsestään selvä vaatimus, jonka mukaan menettelyllä tulee olla ainakin jonkinlainen vaikutus siihen, miten abstrakti keskivertokuluttaja arvioi markkinoinnin kohteena olevaa hyödykettä. Mikäli tarkoitus on jälkimmäinen, on se ilmaistu poikkeuksellisen sekavalla tavalla. Erityisen epäonnistuneena voidaan pitää kaupallisen ratkaisun tai päätöksen syntymisen vaatimusta. Sen tarkempaa sisältöä ei edes komissio ole pystynyt selventämään vuonna 2009 julkaisemissa ohjeissaan (SEC(2009) 1666). 

Monet jäsenvaltiot implementoivat direktiivin Suomen tavoin lisäämällä lainsäädäntöönsä direktiivin yleislausekkeen ja sitä selventävät erityissäännökset, mutta jättäen voimaan myös monet vanhoista kansallisista erityissäännöksistä. Direktiivihän ei määrittele ns. moitittavuus-kriteerin sisältöä eli huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimusta. Siten kansallisia markkinointia koskevia erityissäännöksiä ei voida sinänsä pitää direktiivin vastaisena, kunhan nuo kansalliset säännökset eivät ole direktiivin säännösten vastaisia. Yhtenä direktiivin asettamana vaatimuksena voidaan kuitenkin pitää vaikutuskriteerin liittämistä myös erityissäännöksiin, siltä osin kuin niissä säännelty menettely ei ole tyyppisopimattomana menettelynä suoraan direktiiviin liitetyn mustan listan vastaista. Tämän näkemyksen on myös EU-tuomioistuin vahvistanut ratkaisuillaan (C-304/08 sekä yhdistetty asia C-261/07 ja 277/07), joilla se puuttui Saksassa ja Belgiassa voimassa olleisiin vastikkeellisen sattumanvaraisen edun kieltoa ja kylkiäiskieltoa koskeviin säännöksiin, sillä niiden soveltamisen edellytyksenä ei ollut vaikutuskriteerin täyttyminen.

Suomessa näistä ratkaisuista vedettiin kuitenkin virheellinen johtopäätös, ja kumottiin vastikkeellisen sattumanvaraisen edun kieltoa koskeva säännös kokonaan. Riittävää olisi ollut, että ko. säännös (KSL 2:14) olisi varustettu vaikutuskriteerillä. Lisäksi pelkästään yhden säännöksen kumoaminen oli siinä mielessä epäloogista, että KSL 2 lukuun jäi vielä tämänkin jälkeen vanhoja erityissäännöksiä, jotka eivät täytä EU-tuomioistuimen ratkaisukäytännön asettamia vaatimuksia. Helpoin tapa korjata tilanne olisi tehdä KSL 2 luvun 3§:än lisäys, jonka mukaan myös samaisen luvun erityissäännösten vastainen menettely katsottaisiin sopimattomaksi, mikäli 3§:ssä tarkoitettu vaikutuskriteeri samalla täyttyisi.

Myös vertailevaa mainontaa koskevan vanhan säännöksen (KSL 2:4a (1072/2000)) poistaminen KSL 2 luvusta oli tarpeetonta. Vaikka harhaanjohtavaa ja vertailevaa mainontaa koskevasta direktiivistä 2006/114/EY syntyykin helposti vaikutelma, erityisesti sen soveltamisalaa koskevan artiklan 1 perusteella, että se koskisi nykyisin pelkästään elinkeinonharjoittajien välisiä suhteita, on EU-lainsäätäjän tarkoituksena kuitenkin ollut se, että vertailevaa mainontaa koskeva säännös antaisi edelleen suojaa myös kuluttajille. Tämä näkemys käy ilmi lukuisista komission asiakirjoista, mm. yhteistyöasetuksen uudistamista koskevista ehdotuksista. Samoin näkemys saa tukea myös oikeuskirjallisuudesta (Micklitz-Reich-Rott, Understanding EU Consumer Law).
    
Vuoden 2005 markkinointidirektiivin ns. taste and decency -rajaus toteutettiin meillä jakamalla markkinointi toisaalta direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävään hyvän tavan vastaiseen markkinointiin ja toisaalta sopimattomaan markkinointiin. Ratkaisu on sinällään onnistunut tiettyjä poikkeuksia lukuunottamatta. Esimerkiksi lapsiin ja nuoriin kohdistuvaan markkinointiin voidaan tällä hetkellä puuttua sekä KSL 2:2 että 2:3:n perusteella. Käytännössä lähes kaikessa alaikäisiin kohdistuvassa epäasianmukaisessa markkinoinnissa on kysymys heidän kokemattomuutensa ja herkkäuskoisuutensa hyväksikäyttämisestä, johon siten voidaan nykyisin puuttua joko KSL 2:2:n hyvän tavan vastaisena markkinointia tai sitten KSL 2:3.3:n ns. heikkoja kuluttajaryhmiä suojaavan säännöksen perusteella, joista jälkimmäisen soveltamisedellytyksenä on tosin vaikutuskriteerin samanaikainen täyttyminen. Sitä, että samansisältöinen markkinointi tulee arvioitavaksi kahden erilaisen säännöksen näkökulmasta, ei voida pitää lainsäädäntöteknisesti onnistuneena ratkaisuna.

Kylkiäiskiellon kumoamisen yhteydessä vuonna 2000 asetettiin velvollisuus ilmoittaa yhteisellä hinnalla myytävistä tuotteista myös niiden erilliset hinnat hintavertailun helpottamiseksi (nykyisin KSL 2:12). Säännöksestä ei kuitenkaan ilmene, onko elinkeinonharjoittajalla velvollisuus myydä kyseiset tuotteet kuluttajan niin halutessa myös erikseen, vai voivatko hinnat olla vain laskennallisia arvoja. Jälkimmäinen vaihtoehto johtaa helposti siihen, että markkinoinnissa liioitellaan kylkiäisen todellista arvoa.
	
Toimenpide-ehdotukseni: 

KSL 2 luvun markkinointia koskevien aineellisoikeudellisten säännösten osalta toimenpide-ehdotukseni ovat siten kootusti seuraavat:

1)vaikutuskriteerin sisältöä tulisi jollain tavalla selventää lakitekstissä. Yksi vaihtoehto olisi käyttää pelkästään ilmaisua: on omiaan selvästi heikentämään kuluttajan kykyä tehdä perusteltu ostopäätös, ja poistaa kokonaan varsin epäselvä ja tulkinnanvarainen ilmaisu: on omiaan johtamaan siihen, että kuluttaja tekee päätöksen, jota hän ei ilman menettelyä olisi tehnyt. Esitöissä tulisi vielä selventää, että riittävää olisi, että epäasianmukainen menettely todennäköisesti tekisi markkinoitavasta hyödykkeestä kuluttajien silmissä perusteettomasti muita vastaavia hyödykkeitä houkuttelevamman, eikä edellytyksenä siten voisi olla se, että menettely yksinään olisi omiaan johtamaan jonkinasteiseen kuluttajan tekemään päätökseen. 

2)vaikutuskriteeri tulisi liittää kaikkiin 2 luvun aineellisoikeudellisiin säännöksiin, jotka eivät ole selvästi direktiivin mustan listan vastaisia. Muussa tapauksessa on vaarana, että EU-komissio ja tuomioistuin tulevat puuttumaan niihin jossain vaiheessa.

3)vertailevaa mainontaa ja vastikkeellisten sattumanvaraisten etujen kieltoa koskevat säännökset tulisi palauttaa KSL 2 lukuun. Vastikkeellisten sattumanvaraisten etujen käyttöä koskeva kielto ulottaa juurensa jo vuoden 1978 kuluttajansuojalakia edeltäneeseen aikaan. Tietysti direktiivin vaatima vaikutuskriteeri tulisi ulottaa koskemaan myös näitä säännöksiä.

4)hyvän tavan vastaisen ja sopimattoman markkinoinnin välistä rajanvetoa tulisi selkeyttää erityisesti alaikäisiin kohdistuvan markkinoinnin osalta.

Seuraamusjärjestelmä:

Kollektiivisen kuluttajaoikeuden rikkomistapauksia koskeva seuraamusjärjestelmä on auttamattomasti vanhentunut kun sitä vertaa kehitykseen muissa pohjoismaissa ja niihin valtuuksiin, joita meillä on muualla lainsäädännössä viranomaisille annettu. Markkinointikampanjoiden nopeutuminen ja markkinaoikeuden toiminnan selvä hidastuminen erityisesti julkisia hankintoja koskevien asioiden aiheuttamien ruuhkien vuoksi ovat johtaneet käytännössä siihen, että seuraamusjärjestelmästä on muodostunut käytännössä tehoton ja hampaaton. Tämän ovat myös markkinoijat havainneet, ja se on johtanut markkinointikampanjoiden sisältämien lainvastaisuuksien selvään lisääntymiseen. Väliaikaista kieltoa voidaan käytännössä käyttää vain hyvin harvoin siihen liittyvien tiukkojen määräaikavaatimusten vuoksi.

Kuluttaja-asiamiehelle tulisikin antaa oikeus pysyvien kieltojen määräämiseen hyvän tavan vastaista ja sopimatonta markkinointia koskevissa asioissa. Elinkeinonharjoittajan vastustus ei voisi siten enää johtaa kiellon raukeamiseen, vaan kieltoa vastustavan elinkeinonharjoittajan tulisi saattaa asia markkinaoikeuden käsiteltäväksi. Lisäksi myös kuluttaja-asioissa tulisi ottaa käyttöön markkinaoikeuden määräämä seuraamusmaksu, jota voitaisiin käyttää erityisen törkeissä tapauksissa. Ruotsin käytännön mukaisesti seuraamusmaksu määrättäisiin todennäköisesti melko harvoin, mutta sillä olisi kuitenkin selvä ennaltaehkäisevä vaikutus. Sopimattomaan menettelyyn syyllistynyt markkinoija ei voisi enää nykyiseen tapaan luottaa siihen, että hän saisi pitää menettelystä koituneen taloudellisen hyödyn itsellään. Tältä osin on siten helppo yhtyä arviomuistiossa esitettyihin näkemyksiin seuraamusjärjestelmän kehittämisestä. 

Seuraamusjärjestelmän kehittämisen yhteydessä tulisi harkita myös sopimusoikeudellisten seuraamusten käyttöönottoa. Tulisiko kuluttajalla olla oikeus vaatia hyödykettä markkinoinnissa ilmoitettuun hintaan, erityisesti silloin, kun kyseessä ei ole erehdys, vaan hinta on tietoisesti ilmoitettu todellisuutta alhaisempana jättämällä esimerkiksi joitain lisämaksuja mainitsematta. Sama koskee tilanteita, joissa tarjoustavara loppuu kesken heti kampanjan alkuvaiheessa. Tulisiko liikkeessä käyneelle kuluttajalle myöntää lakiin perustuva oikeus saada kyseinen hyödyke myöhemmin samaan alennettuun hintaan? Tulisiko kuluttajalle myöntää yhdistetyissä tarjouksissa oikeus ostaa hyödykkeet myös erikseen ilmoituksessa mainittuun hintaan harhaanjohtavan hintailmoittelun ehkäisemiseksi? Nämä sopimusoikeudelliset seuraamukset tehostaisivat osaltaan markkinointia koskevien säännösten noudattamista.  

Arviomuistiossa esitettyä näkemystä kollektiivisen kuluttajaoikeuden valvontaa ja seuraamuksia koskevan sääntelyn keräämisestä ja siirtämisestä kootusti lain viimeiseksi luvuksi voidaan pitää perusteltuna. Se vastaa myös muussa lainsäädännössä omaksuttua linjaa. Samassa yhteydessä kyseiseen lukuun voisi siirtää myös kuluttajavirastoa koskevasta laista siellä olevia nimenomaan kuluttaja-asiamiehen valvontatoimintaa koskevia säännöksiä. 

Sen sijaan en näe perusteltuna arviomuistiossa esitettyä ajatusta, jonka mukaan markkinointia koskevista kysymyksistä tulisi säätää erillisellä lailla. Se tuskin olisi parannus nykytilanteeseen, pikemminkin päinvastoin. Nykyinen periaate, jonka mukaan valtaosa kuluttajan asemaa koskevasta sääntelystä löytyy kootusti yhdestä laista, on selkeytensä vuoksi paljon parempi.

KSL 3 luku - Sopimusehtojen sääntely

Mikäli kuluttajansuojalain soveltamisalaa laajennettaisiin edellä kuvatulla tavalla käsittämään myös eräitä muita tahoja, tämän luvun säännösten avulla voitaisiin puuttua esimerkiksi sellaisiin käytännössä yleisiin, selvästi kohtuuttomiin leasing -sopimuksiin, joiden seurauksena vuokralleottajalla ei ole sopimusehtojen mukaan ketään vastuutahoa, johon hän voisi kohdistaa vaatimuksensa suoritushäiriöiden johdosta.

Myös tämän luvun osalta tulisi harkita seuraamusjärjestelmän tehostamista edellä 2 luvun kohdalla kuvatulla tavalla.

KSL 4 luku - Sopimusten sovittelu ja tulkinta

Ei kommentoitavaa.

KSL 5 luku - Kulutustavaran kauppa

Nykyisellään luvun säännökset soveltuvat huonosti yhä yleistyvien ilman tallennusalustaa myytävien digitaalisten hyödykkeiden hankintaan (esim. internetin välityksellä ostetut ja toimitetut elokuvat ja kirjat). Tulisikin harkita, millä tavoin näitä hyödykkeitä hankkivan kuluttajan asemaa voitaisiin suojata nykyistä paremmin. Lisäksi huutokauppaa koskevan rajauksen poistamista tulisi harkita, sillä säännös juontaa juurensa ajalta, jolloin huutokauppa oli vielä poikkeuksellisen edullinen tapa hankkia käytettyjä tavaroita.

Arviomuistiossa esitetty näkemys, jonka mukaan käytettyjen tavaroiden kauppaan tulisi aina soveltaa 14§:ä siitä riippumatta, onko tavara myyty sellaisena kuin se on -ehtoa käyttäen, on kannatettava. Tämä vastaisi myös kuluttajariitalautakunnan ratkaisukäytännössä jo sen toiminnan alusta alkaen omaksuttua käytäntöä. Myös ennakkotarkastusvelvollisuuden olemassaoloon käytettyjen tavaroiden kaupassa tulisi ottaa kantaa. Suositeltavana voitaisiin pitää vaihtoehtoa, jonka mukaan ostajan tulisi tutkia nähtävänä oleva tavara ennen kaupan tekoa päällisin puolin ulkoisesti, siis tavalla, joka ei vaadi sen avaamista tai purkamista. Myös tämä vastaisi kuluttajariitalautakunnan vakiintunutta ratkaisukäytäntöä.

Arviomuistiossa esitetty ehdotus (s.19) siitä, että kuluttajan tulisi osallistua virheellisen tavaran korjauskustannuksiin sen arvonnousua vastaavalla määrällä, ei ole kannatettava. Ensinnäkin se johtaa tulkintavaikeuksiin siitä, mitä on pidettävä tavaran arvon nousun suuruutena. Paljonko esimerkiksi auton arvo nousee, jos siihen vaihdetaan uusi ovi? Toiseksi tavaran virheen selvittelystä ja reklamoinnista aiheutuu kuluttajalle käytännössä yleensä kustannuksia ja huomattavaakin ajanhukkaa. Ne kompensoivat käytännössä tavaran arvon mahdollisen nousun. 

Välillisen vahingon korvausvelvollisuus edellyttää luvussa myyjän tuottamusta (10 ja 20§). Säännöksistä olisi hyvä selvästi ilmetä, kenellä on todistustaakka tuottamuksen puuttumisesta tai sen olemassaolosta. 

Kauppalain soveltamista koskevasta säännöksestä (29§) tulisi käydä selvästi ilmi, ovatko siinä mainitut säännökset kuluttajakaupassa tahdonvaltaisia tai pakottavia. Sen sijaan KSL 5 luvun säännösten integrointi kauppalakiin ei ole kannatettava arviomuistiossa esitetyillä perusteilla.

KSL 6 luku - Kotimyynti ja etämyynti

Lukua joudutaan uudistamaan kuluttajan oikeuksia koskevan direktiivin implementoinnin yhteydessä. Tässä yhteydessä koti- ja etämyyntiä koskevat säännökset tulisi nykyistä selkeämmin erotella toisistaan. Tämä mahdollistaisi myös rahoituspalveluiden etämyyntiä koskevan 6a luvun säännösten integroinnin 6 lukuun.

Direktiivi 2011/83/EU asettaa kuluttajalle velvollisuuden palauttaa tavara kahden viikon kuluessa peruuttamisilmoituksen tekemisestä, mutta ei säädä mitään määräajan laiminlyönnin seuraamuksista. Koska myyjällä ei direktiivin perusteella ole kotimyynnissäkään velvollisuutta palauttaa kauppahintaa ennen kuin ostaja palauttaa tavaran, ei laiminlyönnin tulisi katsoa merkitsevän peruuttamisoikeuden menetystä. Riittävänä voitaisiin pitää sitä, että myyjän tulisi ilmoittaa ostajalle tavaran palautusvelvollisuudesta tietyn määräajan kuluessa uhalla, että peruuttamisoikeus tämän jälkeen menetetään.

Suomen nykyisestä oikeudesta poiketen kuluttajalla on direktiivin mukaan peruuttamisoikeus myös siinä tapauksessa, että hän on ottanut tavaran normaaliin käyttöön. Myyjällä on kuitenkin oikeus korvaukseen tavaran arvon vähentymisestä. Myytävien tavaroiden luonteen johdosta (esim. jalkineet,vaatteet) tämä johtaa kuitenkin käytännössä siihen, että palautettava kauppahinta voi käytännössä olla varsin minimaalinen alkuperäiseen kauppahintaan verrattuna. Tästä tulisi olla maininta kotimyyntiasiakirjassa ja etämyyntiä koskevassa vahvistuksesta, sillä seikalla voi käytännössä olla suurikin merkitys peruuttamisoikeuden käyttämistä harkitsevalle kuluttajalle.

Kuluttajavirasto on esittänyt oikeusministeriölle puhelinmyynnin kieltämistä muilta kuin siihen etukäteen suostumuksensa antaneilta. Perusteluina se on viitannut monimutkaisten hyödykkeiden markkinoinnissa ilmenneisiin lukuisiin ongelmiin muun muassa sitovien sopimusten syntymisen  ja sopimusten sisällön osalta. Ehdotus on pohtimisen arvoinen. Osa ongelmista tosin korjaantunee, mikäli matkapuhelinliittymien puhelinmarkkinointi kielletään viestintämarkkina-lain muutoksella. Muiden hyödykkeiden osalta tulisi harkita opt in -vaihtoehdon lisäksi kuitenkin myös sitä lievemmän vahvistusmenettelyn käyttöönottoa. Sen mukaan puhelinmarkkinoinnissa kuluttajaa sitova sopimus syntyisi kaikkien hyödykkeiden osalta vasta siinä vaiheessa, kun kuluttaja on hyväksynyt myöhemmin saamansa, kaikki sopimusehdot sisältävän kirjallisen tarjouksen.   

KSL 7 luku - Kulutusluotot

Luku on tällä hetkellä varsin vaikeaselkoinen erityisesti sen säännöksiä nykyisin koskevien lukuisten soveltamisrajoitusten vuoksi. Esimerkiksi sen selvittäminen, miten pikaluottoja tällä hetkellä säännellään, on varsin hankalaa pelkästään 7 luvun säännöksiin perehtymällä. Luvun säännösten selkeyttämistä tulisikin harkita viimeistään siinä vaiheessa, kun asuntoluottoja koskevan direktiivin implementointi tulee ajankohtaiseksi.

KSL 8 luku - Kulutuspalvelut

Nykyisin luvun soveltamisala koskee vain pääasiassa irtaimeen tai kiinteään omaisuuteen kohdistuvaa työtä tai muuta suoritusta. Erilaisia kuluttajaongelmia esiintyy kuitenkin runsaasti myös esimerkiksi terveyden- ja kauneudenhoitopalveluiden kohdalla, ja niitä ratkaistaan käytännössä noudattaen yleisiä sopimusoikeudellisia periaatteita, jotka vastaavat hyvin pitkälle 8 luvun säännöksiä. Sen vuoksi arviomuistiossa esitetty näkemys luvun säännösten soveltamisalan laajentamisesta koskemaan myös henkilöihin kohdistuvia palveluita, on mitä kannatettavin. Luonnollisesti valmistelutyössä kannattaa pyrkiä hyödyntämään Ruotsissa vireillä olevaa lainvalmistelua, mutta on tuskin tarvetta jäädä odottelemaan sen tuloksia.

KSL 9 luku - Taloelementtien kauppa ja rakennusurakka

Ei kommentoitavaa.

KSL 10 luku - Aikaosuudet ja pitkäkestoiset lomatuotteet

Luku on vastikään uusittu EU:n tuoreen direktiivin implementoinnin seurauksena, joten tarvetta uudistuksiin ei ole.

KSL 11 luku - Rangaistussäännökset

Tämä luku kumottiin vuonna 2010 kulutusluottodirektiivin implementoinnin yhteydessä. Perusteluina käytettiin säännösten vähäistä käyttöä. Argumentointi tuntuu varsin ontuvalta, sillä samoilla perusteilla tulisi monet muutkin rangaistussäännökset poistaa. Esimerkiksi punaisia valoja päin kävelemisestä sakotetaan käytännössä erittäin harvoin. Siitä huolimatta kukaan ei ole vakavissaan esittänyt sitä koskevan kriminalisoinnin poistamista. Rikosoikeudellinen normisto tuleekin nähdä myös käyttäytymistä ohjaavana moraalinormistona. Niiden poistaminen lisää käsitystä, jonka mukaan tietynlainen käyttäytyminen, tässä tapauksessa kuluttajansuojaa koskevien säännösten rikkominen, on varsin vähäpätöinen rikkomus. Pitkällä tähtäimellä tämä asennemuutos näkyy säännösten noudattamisen lisääntyvinä laiminlyönteinä.

KSL 12 luku - Erinäisiä säännöksiä

Välittäjän sopimusoikeudellista vastuuta koskeva 1§ soveltuu käytännössä varsin huonosti verkkohuutokauppoihin, sillä tällaisen huutokaupan pitäjällä ei pääsääntöisesti ole mahdollisuutta tutustua välitettävän tavaran laatuun ennen sen myyntiä. Myös oikeuskirjallisuudessa on kiinnitetty huomiota tähän seikkaan (Juha Laine, Mika Hemmo). Muilta osin säännös on edelleen perusteltu.
Arviomuistiossa ehdotetaan mm. lainvalintaa koskevan 1f§:n kumoamista tarpeettomana. Tältä osin on syytä todeta, että laki sisältää paljon muitakin säännöksiä, joiden merkitys on lähinnä informatiivinen. Lisäksi on  huomattava, että Rooma I -asetus ei kumonnut vuoden 1980 yleissopimusta, vaan sitä sovelletaan edelleen esimerkiksi sellaisissa kansainvälisissä kuluttajasopimuksessa, joissa toinen sopijapuoli asuu Tanskassa.

Helsingissä 27.4.2012

KLAUS VIITANEN
Klaus Viitanen
OTT, Kauppaoikeuden dosentti
Kauppaoikeuden ma. yliopistonlehtori, kuluttajaoikeuden vastuuopettaja
Helsingin yliopisto
00014 HELSINGIN YLIOPISTO
klaus.viitanen@helsinki.fi
09-19123172, 050-5737821