Oikeusministeriö 	Asia 829/72/2012 	
oikeusministerio@om.fi	21.5.2012  	

Viite: Lausuntopyyntönne OM 21/41/2011

KULUTTAJARIITALAUTAKUNNAN LAUSUNTO

Oikeusministeriö on pyytänyt lausuntoa arviomuistiosta kuluttajansuojalain uudistamiseksi (Mietintöjä ja lausuntoja 9/2012) sekä kuluttajaviraston aloitteesta puhelinmyynnin sääntelyn arvioimiseksi. 

Arviomuistio

	Kuten muistion johdanto-osassa todetaan, on kuluttajansuojalakia muutettu ja täydennetty useaan otteeseen vuoden 1978 jälkeen. Pykälämäärä on lisääntynyt moninkertaiseksi. Laki onkin soveltajan kannalta hankala. Toisaalta siinä on erittäin yksityiskohtaisia ja osin vaikeaselkoisia säännöksiä ja toisaalta on täysin säätelemättömiä alueita. Tässä lausunnossa ei tarkemmin puututa tähän vaan keskitytään lausuntopyynnön mukaisesti arviomuistiossa esitettyyn. 

	Muistiossa on esitetty, että lain rakenne selkiytyisi jossain määrin siitä, että 12 luvun säännökset siirrettäisiin pääosin 1 lukuun ja joitakin tarpeettomia säännöksiä mm. 12 luvusta poistettaisiin. Lautakunta on näistä asioista samaa mieltä. 

	On huomattava 12 luvun osalta, että siinä säädetään kulutushyödykkeen välittäjän vastuusta (1 §). Sen 3 momentin mukaan kiinteistönvälittäjän vastuusta on voimassa, mitä siitä on erikseen säädetty. Myös ainakin matkanvälittäjän vastuusta on säädetty erikseen valmismatkalaissa (5 §). Lienee harkittava, olisiko kuluttajasuojalaissa tältä osin todettava erikseen säädetystä vastuusta, kuten kiinteistönvälittäjän osalta ja selvitettävä, onko muita sopimuksia koskevaa vastaavaa erillistä sääntelyä. 

	Muistion kohtiin 3, 4 ja 5 lautakunnalla ei ole lausuttavaa.

	Kohdassa 6.2. on arvioitu tarvetta säätää joidenkin kaupan kohteista erikseen. Kuluttajariitalautakunnassa ei ole pidetty ongelmana sitä, että laki koskee erilaisia kaupan kohteita eikä tällainen sääntely ole lautakunnan mielestä tarpeellista. 

Muistion tässä kohdassa esitetty siitä, että käytetyn tavaran virheellisyyttä arvioidaan (vastoin direktiiviä) toisin perustein kuin uuden tavaran virheellisyyttä, ei oikein aukene lukijalle. Suurin osa elinkeinonharjoittajilta käytettynä ostetuista tavaroista ovat autoja ja moottoripyöriä. Nämä ovat myös suuria valitusryhmiä lautakunnassa. Näissä kaupoissa käytettään yleisesti alan keskusjärjestön mallin mukaista kauppasopimusta, jossa on aina nimenomainen ehto siitä, että ajoneuvo on myyty ”sellaisena kuin se on”. Tällöin tavaran virheellisyyttä arvioitaan KSL 5 luvun 14 §:n mukaisesti. Muutoin tavaran virheellisyyttä arvioidaan yleisen virhesäännöksen perusteella, useimmiten 5 luvun 12 §:n 5 kohdan nojalla eli arvioimalla, mitä kuluttaja on tavaralta perustellusti voinut odottaa. Näin tehdään sekä käytetyn että uuden tavaran osalta. Eri asia on, että aiheelliset odotukset käytetyn tavaran ominaisuuksista ovat tietenkin erilaiset kuin uuden tavaran. Tämä ei kuitenkaan johdu sääntelystä vaan tavaran luonteesta. Kohdassa 6.2. ehdotettu selvennys tähän kysymykseen liittyen lienee tarpeeton. 

	Virheen oikaisua käsittelevässä kohdassa esitettyä periaatetta tavaran korjauksen arvonnousun korvaamisesta noudatetaan jo nyt kuluttajariitalautakunnan ratkaisukäytännössä. Käytäntöä on noudatettu niissä tilanteissa, joissa on katsottu myyjällä olevan oikeus korjata tavara. Selvyyden vuoksi asiasta voisi nimenomaisesti säätää laissa mutta ei arviomuistiossa ehdotetussa muodossa. Muistion mukaan tällaisen arvonnousun voisi lukea kuluttajan hyväksi silloin, kun korjaus olisi kuluttajankin kannalta järkevämpi seuraamusvaihtoehto. Arvonnousun korvaaminen on kuitenkin syytä kytkeä pelkästään myyjän korjausoikeuteen, ei siihen, onko korjaus kuluttajan kannalta järkevämpää kuin jokin muu seuraamusvaihtoehto. Yleensä näissä riidoissa joudutaan joka tapauksessa ratkaisemaan, onko myyjällä tätä korjausoikeutta vai ei. Tämä oikeus ei välttämättä riipu siitä, onko vaihtoehto kuluttajan kannalta ”järkevämpi”.

	Lautakunta on muistion kanssa yhtä mieltä siitä, ettei kuluttajankauppaa tai muitakaan kuluttajasopimuksia koskevia säännöksiä ole syytä siirtää kauppalakiin. 

Kuluttajapalvelusopimuksista muistiossa todetaan, että kuluttajariitalautakunnassa olisi tapahtunut väärinkäsitys, kun siellä on katsottu että 9 luvun mukaiset urakat voivat olla muutakin kuin kiinteähintaisia. Muistiossa esitetään harkittavaksi, pitäisikö kiinteän hinnan periaate mainita nimenomaisesti lakitekstissä, jotta sen soveltamisesta ei enää syntyisi epätietoisuutta. 

Kuluttajariitalautakunta ei tiettävästi ole yhdessäkään nykyisen lain voimassaoloaikana tehdyssä päätöksessä (siis alkaen vuodesta 1994) katsonut, että tällaista lakiin kirjaamatonta kiinteän hinnan periaatetta pitäisi noudattaa. Myöskään tällaisia väitteitä eivät osapuolet ole valitusasioissa esittäneet. 

Sen sijaan lautakunta on käsitellyt lukuisia sellaisia valituksia, joissa kyse on katsottu olleen KSL 9 luvun mukaisesta urakasta, mutta joissa sopimusmuoto ei ole ollut kokonaishintaurakka vaan yksikköhinta- tai laskutyöurakka. Näihin liittyviä hintaongelmia on voitu ratkaista soveltaen KSL 8 luvusta ilmeneviä periaatteita lisätöistä tai hinta-arviosta, koska 9 luvussa ei ole lainkaan vastaavia normeja. 

Tämä muistion mukainen rajoitus ei vastaa voimassaolevaa oikeustilaa. Lautakunnan mielestä ei myöskään ole kenenkään etujen mukaista ottaa tällaista rajoitusta lakiin. 

Yhtenä esimerkkinä: Kaikkia talonrakentamisessa tarvittavia työvaiheita ei voida varmistaa etukäteen niin tarkoin, ettei yllätyksiä voisi tulla. Esimerkiksi maarakennustöissä eivät edes ammattimaiset rakennuttajat tee kiinteähintaisia sopimuksia urakoitsijoiden kanssa, jos työhön liittyy louhimisen tai paalutuksen riski. Tämä johtuu siitä, että tarvittavan louhinnan määrää ei voi selvittää tarkasti etukäteen edes maaperätutkimuksilla. Sopimukset tehdäänkin yksikköhinnoin (pois kuljetettava murske, paalutukset jne.). Kiinteästä hinnasta sopiminen olisikin tilaajille (olivat he sitten ammattilaisia tai kuluttajarakennuttajia) huomattavan epäedullista, koska tällöin maanrakennusurakoitsija joutuisi sisällyttämään ennakoimattomat kustannustekijät kiinteään hintaansa riippumatta siitä missä määrin näitä kalliita toimia tosiasiassa joudutaan tekemään. Nykyisin voimassa olevien sopimuskäytäntöjen mukaisesti urakoitsija voi turvallisemmin laskea urakan perushintaa alas, jos yksikköhintaliittein on varmistettu, että mahdollisesti tuleva louhintakaan ei vie urakkaa tappiolle. Kiinteän hinnan vaatimus veisi tämän turvan pois ja vaikuttaisi hintatasoon.

Voisi harkita, onko kuluttajansuojalain 8 ja 9 luvun välinen rajanveto tarpeen vai voitaisiinko kaikista tämäntyyppisistä sopimuksista säätää samassa luvussa. Jos näin ei katsota voitavan tehdä, olisi jollain tavoin säädetylle arvorajalle tarvetta, jotta epämääräisestä käsitteestä ”taloudelliselta merkitykseltään huomattava” päästäisiin. 

Aloite puhelinmyynnin sääntelyn uudistamisesta

Kuluttajaviraston aloitteessaan esittämät puhelinmyynnin ongelmat ovat samoja, joista riidellään myös lautakunnassa. Kuluttajille ei anneta riittävästi tietoa tuotteista ja sopimusehdoista tai he eivät ole edes ymmärtäneet sitoutuneensa johonkin sopimukseen. Sen vuoksi lautakunta pitää kannatettavana kuluttajaviraston ehdotusta toimenpiteistä. Säätämällä kuluttajan ennakkosuostumus edellytykseksi puhelinmyynnille voitaisiin vähentää puhelinmyynnistä aiheutuvia riitoja. 

Pauli Ståhlberg
puheenjohtaja

Päivi Korpiola
varapuheenjohtaja